Александра Рипли
Чарлстън

Превод от английски: Иван Златарски, Юлиян Стойнов, 1993

chitanka.info

Тази книга е посветена на Джейн Кларк Туохи с благодарна признателност към тази Медичи между банкерите.

Книга първа
1863–1865

1.

Широката улица се простираше тиха и спокойна под изпепеляващото слънце. Листата по лозите и дърветата в градините висяха отпуснато; дори птиците нямаха сили да пеят в тежкия лепкав въздух.

Изведнъж тишината се разчупи от камбанен звън, който отекна четирикратно. Масивна камбана удари четири пъти и силен глас обяви: „Четири часа и всичко е наред!“.

Малко по-късно, в далечината се разнесе тропот на галопиращи копита. Наблюдателят на църковната камбанария проследи внимателно облечения в сива униформа ездач, който мина точно под него. Наистина всичко беше наред. Той позна младия офицер. Беше Ендрю Енсън, който бързаше към дома си на „Мийтинг стрийт“.

„8-и август 1863“ — написа майор Уилям Елис в малкия си джобен бележник. Почеркът му беше прецизен, добре оформен и буквите излизаха равни. „Успяхме в усилията да останем незабелязани“, маршируваха думите по тънката страничка, „и сме готови да се защитаваме срещу бунтовниците, когато разберат за нас. Те ще бъдат много, а ние — малко, но ние вярваме, че Бог ще ни помогне, защото нашата кауза е справедлива. Оръдието, което донесохме от кораба, е насочено в самото сърце на бунта. И привилегията да бъде смачкано в пръстта арогантното семе на така наречената Конфедерация, ще бъде наша. И нека Бог поиска раната да бъде смъртоносна.“

— Ендрю! — протегна ръце към мъжа си Люси Енсън. Той я целуна с бързи целувки по лицето, очите, устните, косата, докато Люси направо се задъха. След това взе ръцете й в своите и ги поднесе до лицето си. Очите му сияеха.

— Толкова си красива! — прошепна той.

Широките сиви очи на Люси плувнаха в щастливи сълзи.

— Колко отпуск ти дадоха? — попита тя. — Трябваше да ми се обадиш, преди да тръгнеш, за да се подготвя. Не, все едно че не съм го казала. Изненадата беше чудесна.

Тя притисна буза на гърдите му и вдъхна от аромата му. Беше подлудяващ. Първоначално не разбра какво й каза Ендрю. Нямал отпуск. Поискал доброволно да отнесе спешно съобщение от Уилмингтън за Савана, просто за да мине през Чарлстън и да види жена си и детето. Трябвало да смени коня и да потегли незабавно. Може би на връщане щял да остане една нощ…

— Не, не мога да го понеса! — обхвана Люси врата му с ръце. — Не е честно. Няма да те пусна.

— Ш-шт-ш. Тихо, мила. Не прави нещата по-трудни за мен — гласът му беше суров като глас на войник.

— Ще бъда добра — прошепна тя. — Ела да видиш сина си.

Малкият Ендрю спеше в покритата с мрежа люлка до леглото на Люси. Ендрю го виждаше за първи път. Той погледна удивено мъничката фигура.

— Мисля, че съм най-щастливият мъж на света — каза той тихо. Люси спусна ръцете си около кръста му.

— А аз бих могла да бъда най-щастливата жена — прошепна тя. — Прегърни ме. О, мили, сега е едва четири часа! Няма да се стъмни преди десет. Не трябва да потегляш веднага — и тя повдигна ръката му върху гърдите си.

Майор Елис прочете онова, което беше написал, и кимна със задоволство. Затвори бележника, сложи го в джоба на изкаляните бричове, по които бяха избили петна от пот, и облече куртката от груба вълна. Последваха ръкавиците и шапката. Той едва дишаше в почти тропическата жега, но имаше усещане за историческа мисия и искаше да бъде облечен подобаващо за съдбата, която го очакваше. Накрая вдигна сабята си, артилерийският взвод зае позиция и момчетата запалиха факлите. Елис погледна за последен път през военния бинокъл. От другата страна на спокойните води на пристанището старият град Чарлстън потрепваше като мираж под омарата и високите му тесни къщи противопоставяха на слънцето белите си, сякаш нематериални стени и скритите зад кепенци прозорци. Над скосените керемидени покриви и комините се издигаше деликатната остра и още по-бяла стрела на църквата „Сейнт Майкъл“, открояваща се на фона на белите облаци, които обещаваха да охладят горещия въздух с наближаващата лятна буря.

Камбанарията беше целта на майора. Той даде знак, разсичайки въздуха със сабята си.

Гюлето беше боядисано в черно. То се стрелна като лешояд над широкия залив, увисна за миг в най-горната точка на траекторията си и след това лениво започна да пада към града. Беше 4:12 часа следобед.

Изстрелът беше неточен. Гюлето попадна в блатото, което граничеше с града откъм запад и потъна в лепкавата синьо-черна тиня, останала след отлива. Майор Елис изруга и се зае да преизчислява.

В камбанарията на „Сейнт Майкъл“ Едуард Пъркинс разтри очи. Той заемаше поста на дневен наблюдател почти двайсет години и смяташе да работи поне още двайсет. На трийсет и осем годишна възраст зрението му беше „по-остро от това на орел“, както бе написано в градския вестник „Мъркюри“ в очерк, посветен на него. Основното му задължение бе да наблюдава за дим, но не за тънките струйки бял пушек, които постоянно се издигат от комините на кухненските пристройки, а за черните кълбета, които означават пожар. Пренаселеният стар град бе унищожаван вече цели пет пъти след основаването си през 1670 година; хората пазеха спомена и страхът от подобно бедствие беше в кръвта им. Но благодарение на орловия поглед на наблюдателя и двете блестящи червени цистерни в пожарната, жителите на Чарлстън можеха да си позволят лениво да придремват зад кепенците в горещите летни следобеди.

В този момент се разнесе втори изстрел. Едуард Пъркинс се наклони напред, правейки сянка над очите си с длан. Някаква тъмна точка се издигна над остров Джеймс и започна бързо да се уголемява, носейки се над водите. Когато започна да пада, Едуард Пъркинс се хвърли, препъвайки се, към дебелото въже, което висеше под най-голямата камбана. Тънките му ръце се напрегнаха от усилието, после той отпусна въжето, когато камбаната го повдигна над платформата в своя ход нагоре. Над града отекна сигнала за тревога.

Мери Ашли Трад „имаше разговор“ с десетгодишния си син Стюарт. Нещата не се развиваха добре. Когато бащата на Стюарт и по-големия му брат Пинкни заминаха за Вирджиния в началото на Войната, те му казаха, че той става мъжа в семейството. Стюарт реши, че това означава, че може да прави каквото си поиска, без да пита майка си нито за мнение, нито да иска разрешение за каквото и да било.

Мери погледна упоритото луничаво лице на Стюарт и почувства отчаяние. Той представляваше миниатюрно копие на баща си, Енсън Трад. „Инатът личи дори в косата му“, помисли си тя. Дълбоко в себе си винаги беше ненавиждала къдравата, златисто — медна коса на фамилията Трад и се беше надявала децата й да приличат на нея. Но за нейно най-голямо огорчение това не се случи с нито едно от тях. „Сякаш не са мои — мислеше си тя. Те приличаха на Енсън, дори и малката Лизи, и са също така безразсъдни и упорити като Енсън и не искат да се вслушат в това, което им се казва, освен ако не го казва Енсън, а Енсън е мъртъв, след като единствено от магарешки инат млад — зелен поведе кавалерийска атака, оставяйки ме сама със сбирщина негодни слуги и устати деца, без да има кой да ми помогне.“ Големите й тъмни очи започнаха бавно да се пълнят със сълзи, а малката й пълничка ръка се повдигна, за да докосне брошката, която бе сложила в знак на опечаленост. Стюарт неспокойно размърда крака. Подобно на всеки мъж, независимо от възрастта му, той не знаеше как да постъпи с една ридаеща жена. Затова, когато камбаната удари тревожно, той скочи на крака с облекчение.

— Ураган! — извика той радостно.

— Пожар! — изписка ужасено Мери.

Двамата изскочиха на дългата, подпряна върху колони веранда на втория етаж, която се простираше по цялата дължина на къщата.

В другия край на „Мийтинг стрийт“ Ендрю Енсън надигна глава.

— Какво е това?

— Нищо, скъпи — прошепна Люси. — Старият Ед Пъркинс си е помислил, че вижда пожар. — Тя мушна пръсти в гъстата коса на Ендрю и се надигна, за да посрещне устните му.

Навсякъде из града кепенците на прозорците започнаха да се разтварят и от тях занадничаха глави. Хората душеха въздуха и гледаха към небето. Не се виждаше нищо необичайно. Кепенците започнаха да се затварят.

Освен тези по „Мийтинг стрийт“. Гюлето беше паднало в една от градините и беше разцепило на две стеблото на огромна магнолия. Едрите листа се разхвърчаха наоколо, спускайки се в спирали от тъмнозелено и бронзовокафяво в зависимост от това коя страна на листата се виждаше.

— Какво става, за бога? — сграбчи ръкава на сина си Мери Трад. В двете посоки на улицата жени и възрастни мъже наизлязоха по своите веранди. Под тях започнаха да се отварят вратите на домовете. Изпратени да разберат какво се е случило, слугите се изсипаха на групи по гладките гранитни плочи на площадките пред къщите и по калдъръма на улицата. — Стюарт, кажи на Илайджа да види какво има!

— Отивам аз, мамо!

— Не, не ти. Изпрати Илайджа!

Но Стюарт беше тръгнал.

На остров Джеймс майор Елис свали бинокъла от очите си и за пръв път през тази седмица се усмихна.

— Този път не улучихме за съвсем малко, момчета. Още малко барут на следващото и може да отнесем върха на онази камбанария! — В този миг покрай ухото му изсъска куршум и той инстинктивно сниши глава. Край стените, издигнати от хората му около техния укрепен пункт, започваше битка. Майорът напрегнато се вслуша. През острата пукотевица той долавяше грохота на корабните оръдия. „Добре се справя Адмирала, помисли си той. Докато обсипва Форт Джонсън с непрекъснат артилерийски огън, бунтовниците няма да могат да изпратят много от хората си срещу нас.“

В пожарните командирите крещяха заповеди на пожарникарите, които запрягаха конете и проверяваха оборудването на помпаджиите.

Най-младият от тях отиде с най-бързия кон до „Сейнт Майкъл“.

— Къде е? — извика той, събрал ръце във фуния пред устата си. Едуард Пъркинс лудешки размаха ръце и се хвана отново за въжето. Момчето извика отново. И когато пак не получи отговор, скочи от коня и изтича през вратата към спиралата на тясното стълбище с железни стъпала.

Малко по-надолу, на „Мийтинг стрийт“, започваше да се събира тълпа. Хората се струпаха пред високата порта от ковано желязо с орнаменти и надзъртаха в пространството между фигурите. „Сигурно е било светкавица“ — обясняваха онези в предната редица, които се бяха хванали с две ръце за железните прътове, за да устоят на напора на другите, които се блъскаха отзад. Геометричната подреденост на градината зад порталната врата оставаше почти непокътната. Пътеките от бледорозови плочи се пресичаха, за да образуват пет ромба. Този мотив се повтаряше до задната стена, до привързаните за колчета крушови дръвчета. Късни летни рози отрупваха лехите покрай южната стена.

Четирите ромба по ъглите бяха засадени с трева и в центъра на всеки имаше по една висока магнолия. С изключение на един от ромбовете, където се виждаше остатъка от прекършеното стебло, около което бяха изпопадали клоните, някои от които бяха рухнали върху ниските плетове по дължина на пътеките.

Камбаната продължаваше тревожно да бие, но градът не знаеше защо. В няколко дома звънът разбуди децата, чийто плач се добави към шума. В други къщи хората се върнаха до прозорците, за да видят отново каква би могла да бъде причината.

Но нямаше какво да се види. На остров Джеймс хората на майор Елис бяха здраво притиснати от атакуващите войски на Конфедерацията. Един от артилеристите беше застрелян. Той падна върху дулото и всичко трябваше да спре, докато не го отнесат. Накрая на мястото му застана изплашен войник. Лицето на майора беше огненочервено.

— Огън! — извика той.

И докато гюлето все още беше във въздуха, малкият стар град започна да се събужда за живот. Младият пожарникар изхвръкна през страничната врата на „Сейнт Майкъл“, крещейки:

— Янки! Янките ни обстрелват! — Но гласът му се губеше под отекващия звън на камбаната. Той изтича към тълпата, която хаотично се разпръскваше от входа на градината. Възбудата му прикова вниманието на всички. — Янки! — произнесе той задъхано и посочи нагоре. След което се втурна да съобщи новината.

Няколко момчета в тълпата погледнаха нагоре навреме, за да видят гюлето, в мига преди да попадне в една конюшня на „Чърч стрийт“, през една пряка в източна посока. След това заскачаха от крак на крак, полуужасени, полупощурели от възбудата на случилото се. „Янки!“ закрещяха и те. За няколко секунди най-близките до тях в тълпата разбраха думата и я предадоха съответно украсена: „Янките идват. Минали са покрай фортовете“. Хората се пръснаха във всички посоки, блъскайки се едни в други и панически крещейки.

Един от товарните коне в конюшнята на „Чърч стрийт“ имаше колики. Конярят беше започнал да приготвя гореща каша от трици, само секунди преди гюлето да пръсне на парчета керемидения покрив. Пламъчето под котела избухна в огнен език под ударната вълна. Езикът докосна прясно положената слама по пода. Подивели, конете се изправиха на задните си крака и се стовариха връз вратата на обора, но тя беше здрава. Конярят не можа да ги пусне — бе ударен от гюлето в главата.

Сърцераздирателното цвилене на горящите коне накара слугите да се разтичат, но вече беше късно. Огромни пламъци изскачаха от всеки прозорец и всяка врата на конюшнята. Снопчета горяща слама излитаха през отвора в покрива и се пръскаха по тясната уличка, падайки върху хората, които при ужасяващите звуци бяха изскочили от домовете си.

През острата миризма на горяща вълна се разнесе сладникавия мирис на овъглена животинска плът. Той се спусна над уличката, притиснат надолу от кълбетата дим. Навсякъде се носеше цвиленето на коне. Конярите във всеки дом на улицата се опитваха да изведат конете на свобода, но изплашените животни се мъчеха да скъсат въжетата. Копитата им по опасен начин разсичаха въздуха.

— Къде е проклетата помпа? — изрева белобрад мъж от прага на дома си. — За какво плащам на пожарната?

Помпата скоро се появи с екип, който неспокойно я следваше. Но момчето, което бе изтичало да разбере къде се намира пожара — още преди да има пожар — се намираше на половин миля, галопирайки по улиците и крещейки „Янки!“ към главите, които се появяваха по прозорците.

Зад него започваше вълна на паника. Хората, черни и бели, изскачаха от къщите, крещяха въпроси към отдалечаващия се ездач и след като не получаваха отговор от него, започваха да крещят един на друг.

Огънят започна да се разпространява. Помпаджиите, блокирани сред обезумялата тълпа, не можеха да се захванат с работата си. „Стюарт!“ извика Мери Трад, надвесена през перилата на верандата, търсейки червенокосата глава на сина си във водовъртежа под нея. „Стюарт!“ Зад нея тригодишната Лизи се размърда в сигурните обятия на гледачката си Джорджина. Събуди се и се изплаши от бъркотията наоколо. Започна да плаче и Джорджина притисна главичката й към подобния си на възглавница бюст.

Общ вопъл на ужас се изтръгна от тълпата на „Мийтинг стрийт“. Всички лица се обърнаха към падащата върху тях черна топка. Тълпата с писък се разпръсна. Гюлето изора бразда в калдъръма и спря в голяма черна дупка.

Ендрю Енсън едва не се препъна в него, когато изскочи от дома си. Той опита да спре едно от тичащите и пищящи черни момичета, които минаваха покрай него, но то го блъсна. Тогава Ендрю Енсън се заби в тълпата.

От другата страна на улицата Мери Трад за миг забрави за страха си.

— Не знаех, че Ендрю Енсън си е у дома — обърна се тя към Джорджина. — Помниш ли Ендрю? Баща му е втори братовчед на мистър Трад. Пинкни му беше кум, когато Ендрю се ожени за Люси Медисън.

Люси се показа на верандата на отсрещната къща. Беше по измачкан пеньоар. Мери се изкиска и погледна към Джорджина, която не реагира. След това махна на Люси. Но и Люси не прояви желание за общуване. Тя следеше Ендрю с поглед.

Някакъв грохот разтърси въздуха. Всички погледнаха нагоре. Небето беше покрито от плътния, смърдящ пушек на пожара само на една пряка от там. Никой не можеше да види присветването на светкавиците. Гръмотевицата бе взета за тътена на артилерийския обстрел.

Мери Трад гневно крачеше по верандата.

— Къде е този Стюарт?

Изведнъж се появи самия той, минавайки по ръба на стената и покрива на входа за карети. Той зърна майка си и се ухили с много бяла усмивка на покритото със сажди лице.

— Фалшива тревога, мамо! — извика той весело. — Янките изобщо не са пробили, имат едно-единствено оръдие на остров Джеймс и няма да е за дълго. — Той запази равновесие разпервайки ръце, докато измина по цялата дължина на стената, излизаща на „Мийтинг стрийт“. След това седна на ръба, размаха крака и започна да крещи новината на щуращите се под него хора.

— А пожара? — извика Люси Енсън. — Стюарт! Хей, погледни насам. Разкажи за пожара.

— О, здрасти, Люси. Как си?

— Пожарът, Стюарт?

— Пожарът е чудесен. Бях там. Какви искри само хвърчаха из въздуха! Точно като на четвърти юли. Но пожарникарите успяха да пробият. Скоро ще го изгасят. — Разочарованието на Стюарт беше очевидно.

Люси престана да стиска парапета на верандата. „Ето, каза си тя сама на себе си, ето глупачко — тревожиш се за нищо. Ендрю няма да бъде пленен от янките, скъпоценното му донесение е в безопасност и той дори няма да закъснее. Но дори да закъснее, ще отнесе повече новини, отколкото има в остарялото вече съобщение. Ще може да разкаже за оръдието, което янките са закарали в блатата. Това определено си заслужава закъснение от един час.“

Тя гледаше с презрение възбудата по улицата. Никой не обръщаше внимание на виковете на Стюарт. „Боже господи, помисли тя. Какъв хаос! Защо просто не се разотидат по домовете, където им е мястото?“ И тогава откри Ендрю на половин пряка от нея. Той разблъскваше хората, за да си пробие път обратно. Люси вдигна ръце и оправи косата си около усмихнатото си лице.

Наближавайки, Ендрю направи с длани фуния около устата си:

— Не се безпокой — извика той, — всичко е наред!

Люси кимна, че е разбрала.

Хората около него спряха, приближиха се и започнаха да задават въпроси. Униформата му явно правеше информацията, изхождаща от него, по-достоверна. Ендрю се превърна в център на първоначално малка, но все по-нарастваща група. След малко хората се разпръснаха, клатейки глави с облекчение и засрамени усмивки заради паниката, на която се бяха поддали. Изведнъж отекна гръмотевица. От небето рукна проливен тропически дъжд. Разпръскващите се хора се втурнаха към домовете си.

Ендрю също се затича. Люси, застанала под навеса на верандата, се засмя на спринта му към прикритието на дърветата по края на тротоара. Тя не видя гюлето. Черната топка, която се спускаше на фона на внезапно потъмнялото небе, остана незабелязана и от суетящите се под дъжда хора.

Гюлето се стовари с трясък върху мраморния портал на къщата на Клей. Люси отклони поглед от Ендрю само за миг, изплашена от искрите при удара. Във въздуха се разлетяха парченца бял мрамор, образувайки за миг ореол за вратата под портала. И тогава бавно, наистина й се стори безкрайно бавно, двете колони на портала се наклониха в противоположни посоки.

— Не! — изпищя Люси. — Ендрю!

Сгушил глава под дъжда, Ендрю за миг вдигна поглед към жена си, без да престава да тича. Той по-скоро почувства, отколкото видя, сянката на колоната. Опита да се затича по-бързо. Но някаква непосилна тежест се стовари върху гърба му и го запрати напред. В следващия миг лицето му се озова в някаква локва. Той опита да се извърти, но не можа.

Джорджина съпроводи Лизи и майка й на сушина още при първия пристъп на дъжда. Стюарт, който се наслаждаваше на възбудата, остана, без да помръдва, приличайки на някакъв засмян, червенокос Питър Пан. Когато колоната падна върху Ендрю, усмивката замръзна на лицето му. Той скочи на улицата и се затича по пътеката между къщите, която излизаше на „Чърч стрийт“. Беше видял доктор Перигрю там да се занимава с обгарянията на пожарникарите.

След малко се върна с доктора — възрастен човек, който пухтеше от бързината, с която бе изминал краткото разстояние. Люси седеше в локвата, взела главата на Ендрю в скута си. Тялото й, надвесено над неговото, го защитаваше от плющящия дъжд. В краката му няколко мъже се опитваха да вдигнат с въжета колоната, паднала върху тях. Това бяха слуги от околните къщи, повикани от Джеремая — иконома на Ендрю. По лицето на Джеремая сълзите се смесваха с дъжда.

Доктор Перигрю провери пулса на Ендрю и внимателно погледна пепелявото му лице.

— Сигурно много те боли, синко?

Ендрю поклати глава и опита да се усмихне:

— По-скоро страшно съм изплашен.

— Е, сега ще се погрижим както трябва за теб — и докторът се обърна, за да провери защо се бави преместването на колоната.

— О, Ендрю, много ли страдаш? Боли ли те?

— Не. Мила, наистина не ме боли. Но съм вир-вода. И ти също. Не трябваше да излизаш в този дъжд.

Люси се разтресе в ридания и извърна лице през рамо.

— Ш-шт, успокой се! Недей да плачеш. Искаш ли да ти разкажа нещо смешно?

Люси преглътна с мъка и дълбоко пое дъх. После кимна.

Разнесе се тихия, но ясен глас на доктор Перигрю:

— Започвам да броя. Когато кажа „три“, дърпайте с всичка сила тези въжета. Наистина с всичка сила. Не искам колоната да се влачи.

Ендрю стисна ръката на Люси по-силно.

— Обзалагам се, че не знаеш как са нарекли оръдието — каза той. — Не знам кой го е измислил, но това си е чист войнишки хумор. Наричат го „Блатния ангел“.

— Три!

Ендрю и Люси се притиснаха един в друг. Над тях се показа главата на доктор Перигрю.

— Е, не е чак толкова зле, колкото би могло да бъде, момчето ми. — В гласа му се долавяше нескрито облекчение. Люси почувства как менгемето, стиснало сърцето й, се разтваря. — Сега може страшно да те заболи, когато опитаме да те пренесем. Ако боли, викай. Няма защо да си играеш на герой. — Старецът приклекна до главата на Ендрю. Мушна ръка под раменете му и го повдигна колкото да освободи Люси. — Вие, млада госпожо, отивайте вкъщи и наредете да приготвят малко гореща супа. Извадете и малко бренди. Съпругът ви и аз ще имаме нужда от него. Джеремая, хвани го през тялото, а ти, Джубило, се хващай за краката му. Когато кажа „хоп“, леко и внимателно го повдигнете… Хоп… хайде сега да го отнесем у дома. Как си, Ендрю?

— Докторе, аз не чувствам нищо. Абсолютно нищо.

На остров Джеймс майор Елис гневно крачеше през водата, която запълваше средата на укреплението.

— Проклет дъжд. Нищо не може да се направи с мокър барут. Просто отблъсквайте бунтовниците, момчета, а утре ще опитаме пак. Само един нещастен пожар! Дявол да го вземе. Изобщо не им нанесохме никакви щети.

От другата страна на залива блясъкът на светкавица озари камбанарията на „Сейнт Майкъл“ на фона на притъмнялото небе.

— Проклятие — каза майорът.

2.

„Блатният ангел“ отново започна артилерийския обстрел на следващата сутрин, но градът вече беше подготвен. Цялата предишна вечер офицери от Конфедеративните войски обикаляха домовете, успокояваха жителите, даваха им съвети за предохранителните мерки срещу пожари и падащи греди. Когато артилерийският огън беше подновен, отношението към него се изразяваше в гняв, може би примесен с любопитство, но не и в паника. Веранди и покриви скоро се изпълниха с хора, наблюдаващи железните топки, издигащи се, увисващи и падащи около „Сейнт Майкъл“. И когато по средата на сутринта преумореният „Блатен ангел“ избухна по време на трийсет и седмия си изстрел, ярката експлозия беше видяна от цялата публика. Тътенът от нея се разнесе над залива и стигна до града, където отекна ликуващият вик на тълпата.

Не беше изминал и час и момчетата от прислугата на Брютънови, в познатите на всички червено-черни жилетки на райета, плъзнаха из целия град. На бележките, които разнасяха, Сали Брютън беше написала с разкривения си нечетлив почерк: „Чай в гостната, четири часа; непременно елате“.

Сали Брютън беше миниатюрна жена в трийсетте си години. Имаше момчешка фигура и дребно, маймуноподобно личице. Блестящите й очи и неизтощимото й добро настроение бяха спечелили сърцето на Майлс Брютън, което всяка голяма красавица се беше опитала да завладее, само за да се провали. Но и по-късно, по време на многобройните им пътувания из Европа, Азия и Африка, тя бе пленила всеки, с когото се беше запознала. Партитата, които устройваше, бяха забележителни със специалния отпечатък върху тях на домакинята, описван с възхищение като „оригинален“. Всяка дама в Чарлстън, която не беше дълбоко опечалена, се отправи към дома на Брютънови малко преди четири, любопитна какво е намислила Сали този път. Карети и двуколки, задръстили „Кинг стрийт“ в продължение на няколко преки, стоварваха поред пътниците. Закъснението само подхранваше нетърпението на гостите.

И не се разочароваха. Когато влязоха в разкошния хол, обзаведен в стил от осемнайсети век, те откриха Сали седнала зад голяма маса за чай близо до центъра на помещението. Дебел сноп слънчеви лъчи падаше върху нея през отвор в тавана. Лъчите я обгръщаха в ореол от сияние, отразяващ се от сребърния сервиз за чай и пречупен през блестящите призми на кристалния полилей, увиснал застрашително в близост до отвора. Сали беше облечена в бяла рокля от тънък лен, подсилваща ефекта. Полите на роклята сякаш концентрираха в себе си слънчевата светлина. Малките й крака, които бяха основния обект на нейната суетност, бяха обути във възмутителни чехли от червен сатен и имаха катарами, украсени с диаманти. Те почиваха прилежно положени върху тъмната топка на топовно гюле, фиксирано в специално издълбана под масата дупка в паркета.

— Заповядайте — поканваше Сали всеки гост, който се появяваше в рамката на вратата. — Празнуваме историята. Винаги съм твърдяла, че с всички тези повторения, тя е много скучна. Днес я намирам за по-интересна.

Дамите възкликваха, възхищаваха се и радостно се смееха. Всички знаеха, че по време на Войната за независимостта, в дома на Брютънови беше попаднало британско гюле, пропускайки на косъм полилея в стил Уотърфорд, представляващ едно от съкровищата тук. Гюлето на янките бе повторило пътя на предшественика си.

Всяка гостенка се прибра у дома след чая при Сали, чувствайки се така, както отдавна не се беше чувствала. Високият дух на Сали винаги беше заразителен, но партито също оказа дълбок и дълготраен ефект. Всички поканени бяха — ако не те самите, то техните съпрузи — родственици с онези фамилии в Чарлстън, които се бяха заселили в града още преди Революцията. И всички знаеха епизоди от фамилната история, свързани с онези дни, епизоди, които се предаваха от едно поколение на следващото, така, както се предават сребърните сервизи и семейните портрети. Добре беше да си припомнят, че Чарлстън е бил под обсада и преди. Нещо повече, бил е завземан и окупиран. Но британците бяха победени, пораженията — поправени, а старият начин на живот — възстановен. С изключение на някои преходни неудобства градът винаги беше поддържал своя високоцивилизован, индивидуалистичен менует през годините. Нямаше за какво да се безпокоят. Един ден и тази война щеше да приключи. Къщата на Брютънови, както и някои други домове, щяха да носят по някой кърпеж тук-там, но след няколко години и тези следи щяха да изчезнат.

Червените чехли на Сали бяха по-силни от цял полк.

През последвалите месеци жителите на Чарлстън имаха нужда от всичката морална подкрепа, която можеше да им бъде оказана. Отдихът след смъртта на „Блатния ангел“ бе кратък. Когато откриха уязвимостта на островите по периферията на залива, силите на Юнионистите започнаха да изграждат едно след друго укрепления за своите оръдия. Джеймс, Джонс, Йонгс, Уодмалоу, Фоли — всеки остров се превръщаше в заплаха за града. На мястото на гюлетата на „Блатния ангел“ се появиха нови — запълнени с експлозив. Те, на свой ред, дадоха път на снарядите с експлодираща обвивка, които можеха да причиняват стократно по-големи поражения от всичко, което Чарлстън досега бе изживявал.

Модерното оръдие имаше също и по-голяма далекобойност. По „Броуд стрийт“ потеглиха семейства, изнасящи се в покрайнините, за да избегнат артилерийския обстрел. Но после се наложи да се преместят и оттам, стигайки дори отвън Калхаун. Някои дори напуснаха, отправяйки се към градовете във вътрешността на материка, при приятели или роднини, съгласили се да ги приемат. Към края на ноември всички останали в Чарлстън се бяха събрали в квадратен район със страна около четвърт миля, в най-северния край на града. По-голямата част на Чарлстън беше безлюдна, оставена на милостта на свистящите денем и нощем снаряди.

* * *

Ема — властната майка на Ендрю Енсън, беше изпратила каретата си, за да го прибере у „дома“ на следващия ден след инцидента. Люси беше оставена да го последва със своята двуколка, заедно с бебето и гледачката. Ема превърна големия си дом на „Шарлот стрийт“ в разширен вариант на болнична стая. Подходящите грижи, каза тя, ще го излекуват и ще помогнат на краката му да възстановят функцията си. Когато започна изселването от града, тя отказа да приеме когото и да е от многобройните си братовчеди. Отказа дори на семейството на брат си. Ендрю се нуждаеше от мир и спокойствие.

Съседката й — Джулия Ашли — не разполагаше с подобно извинение. Джулия беше стара мома на около четиридесет и пет години. Живееше сама в голяма тухлена къща, която бе наследила от обичния си баща, след като той почина преди десетина години. Единствената й сестра бе Мери Трад — осем години по-млада и пълна нейна противоположност.

Мери беше красавицата в семейството: дребничка, пълничка, женствена, с тъмна вълниста коса и огромни сини очи. Къщата винаги беше пълна с нейните ухажори от момента, в който направи зрелостният си дебют в обществото, до деня, в който избра Енсън Трад измежду многото си кандидати. Къщата също бе изпълнена със смеха й, с веселите писъци и бликващите й сълзи. За Джулия, която с горчивина в душата се беше примирила със самотното си бъдеще, онези две години от романтичния период в живота на сестра й бяха истинска агония.

След като Мери се пренесе в новия си дом, Джулия за първи път можа да влезе в собствената си кожа. Без меките контури на Мери като база за сравнение високото слабо тяло на Джулия и твърдите й костеливи форми изглеждаха почти красиви. Тихите, редки коментари, които правеше, можеха да бъдат чути и оценени по достойнство. Тя култивира собствен кръг от приятели, които се интересуваха от литература, наука и история; започна да пътува; стана спонсор на симфоничния оркестър и разполагаше с най-добрата ложа в театъра. Когато стана на четиридесет, Джулия беше завършена и при това щастлива жена.

И ето че сега подреденото ежедневие на Джулия се пръсна на парчета след пристигането на сестра й, на децата на сестра й и на прислугата на сестра й. Мери разконсервира покритите с чаршафи стаи на третия етаж за Лизи, Стюарт и Джорджина, настани се в старата си стая и започна да доминира у дома постарому. Джулия започна да страда от пристъпи на мигрена.

Всички съседи наоколо отваряха заключените стаи и правеха размествания, но за повечето от тях този процес беше лесен, почти нормален. Коледните празници наближаваха и домовете им винаги бяха пълни с гости по това време на годината.

Чарлстън беше град, в който хората обичаха да общуват и да се наслаждават на една непреставаща поредица от по-големи и по-малки партита. Периодът от Коледа до края на януари беше най-претоварения в това отношение. През нормалните години по това време се предлагаха концерти на оркестри от Лондон, постановки в театър „Док стрийт“, в които участваха чуждестранни трупи със световноизвестни звезди, изтънчени балове и вечери се провеждаха през три или четири нощи в седмицата, а през януари към останалото се добавяше възбудата да заемеш място в луксозния клуб, гледащ към хиподрума, където собствениците залагаха хиляди на конете с техните цветове. В продължение на пет седмици всяка година най-веселият град в Америка беше на върха на екстравагантността и се представяше откъм най-добрата си страна.

Войната сложи край на изтънчените, организирани забавления. „Док стрийт“ затвори вратите, същото стана и с хиподрума, нямаше да се проведе и балът Сейнт Сесилия, на който ставаше представянето на младите момичета пред обществото. Но празничният дух продължаваше да витае както винаги. Може би беше дори по-осезаем. Беше важно да се поддържа духа, независимо от прекъсването, наложено от Войната.

На двадесети декември Мери Трад надзърна в хола и лицето й светна от задоволство. Янките бяха потопили този месец три кораба, опитали се да пробият блокадата, но четвъртият — бърз и тесен кораб — беше успял да мине покрай оръдията им. И по щастливо стечение на обстоятелствата именно той прекара каргото, което я интересуваше най-много. Коледните подаръци за децата бяха подредени в ярко опаковани пирамидки и чакаха на перваза на прозореца.

— Мис Трад — Мери подскочи. Тя беше така вглъбена, че не бе чула стъпките на Илайджа. Когато вдигна поглед и видя лицето му, сложи ръка на сърцето си. Долната му устна трепереше, а очите му бяха широко отворени и в тях имаше страх. В ръката си държеше телеграма. Всичко приличаше досущ на момента, когато преди осемнадесет месеца пристигна новината за смъртта на мъжа й. Мери изстена. Тя дръпна тънкия лист от ръката на Илайджа и разпечата телеграмата.

После избухна в ридания.

— О, няма нищо — хълцаше тя. — Просто много се изплаших. Всичко е наред, Илайджа. От мистър Пинкни е. Ще си дойде преди Коледа. Кажи на всички.

Още същия ден всички в града научиха добрата вест и всички бяха очаровани. Пинкни Трад беше всеобщ любимец.

Като момче той беше див, но никога подъл. Златисто червената му коса служеше като маяк на останалите момчета, които го следваха, независимо дали ставаше дума за катерене, плуване, изследване на околностите, състезания по гребане, езда на коне, дори в някои експерименти с пури и алкохол. Наставниците му си скубеха косите, защото той не посвещаваше изобретателността си на учението и предпочиташе конюшнята пред класната стая, но в крайна сметка винаги приемаха извиненията, които той поднасяше със смях. Пинкни не се подчиняваше, но никога не беше лукав. Той си признаваше греховете и понасяше наказанията без оправдания.

Измежду тези грехове най-ярко се открояваше избухливият му темперамент. Той се успокояваше също тъй бързо, както пламваше, но междувременно нещата вземаха застрашителен развой. С възрастта се научи да се контролира: цели пластове галантни и добри обноски го изолираха от емоциите му. Научи се също да се покланя и отстъпва със смях пред препятствията, но само най-добрите му приятели усещаха бурята зад пребледнялото лице и неочаквано потъмнелите му сини очи. Превърна се в едно високо цивилизовано животно, все така смело физически, но под пласт на модерна, усмихната отпуснатост. Жилавото му мускулесто тяло беше в състояние еднакво успешно да повдигне паднало дърво или тънкото острие на шпагата за фехтовка. Той беше най-добрият ездач и най-добрият танцьор в цяла Южна Каролина.

За безкрайно задоволство на майка си Пинкни израсна като красив младеж. Той имаше траен загар от живота на открито, но за разлика от повечето червенокоси, нямаше лунички. Смуглата кожа придаваше романтичен, малко цигански вид на тясното му добре оформено лице. Лице, винаги гладко избръснато. За ужас на Пинкни окосмението по лицето му беше кафяво, а не червено и той не можеше да си остави брада, както правеха повечето мъже, без да изглежда смешен.

Когато се усмихваше, а това бе често, тънките устни на малката му уста се разтваряха, за да разкрият големи бели зъби с малка междина в центъра, а светлите му очи дяволито блясваха. Сали Брютън го наричаше Аполон и всички дами в Чарлстън бяха съгласни, че това прозвище му отива.

Баща му с облекчение беше забелязал, че то не прави впечатление на момчето.

През лятото, когато навърши седемнадесет, Пинкни беше изпратен в Оксфорд. Очакванията бяха, че подобно на другите момчета от Чарлстън, техните бащи и деди, той ще съумее да вземе сносна диплома без някакви сериозни скандали. Но на следващата година Южна Каролина се отцепи от Съюза. Пинкни се прибра у дома. Той беше понаучил нещо от Шекспир, беше завързал дузини приятелства и някак подсъзнателно бе възприел английски акцент към южняшкия си изговор. През месец май 1861 година беше заминал заедно с баща си, за да се присъедини към доброволците на Уейд Хемптън. И оттогава не се беше връщал.

В почти всеки дом хората с умиление си спомняха за номерата на Пинкни в детските му години и споделяха чутото за смелостта му в сраженията. Той бе заслужил да стане командир на своята кавалерийска рота и се говореше, че самият генерал Лий го наричал „кентавърът“.

В много домове майките критично прегледаха роклите на дъщерите си, тяхната стойка и телосложение. Пинкни беше на двайсет години и бе наследил плантацията и състоянието на фамилия Трад. А беше добре известно колко податливи са героите, върнали се след ужасите на войната, към тихия съчувствен глас и симпатичното личице. Всеки месец ставаше поне по една венчавка.

В дома на Ема Енсън Ендрю за първи път показа искрени признаци на оживеност, когато чу новината. Той и Пинкни бяха израсли заедно и бяха неразделни най-добри приятели. Ендрю дори се беше сериозно замислил, преди да предложи на Люси да се оженят, защото това автоматично означаваше, че няма да може да отиде в Оксфорд заедно с Пинкни. Но обожанието в сивите очи на Люси се оказа с по-голяма притегателна сила от образованието. В очакване на завръщането на Пинкни в съседския дом Ендрю поиска да разместят мебелите в стаята му. Диванът, на който той прекарваше дните си, бе избутан до прозореца, който предоставяше изглед към входа на дома на Джулия.

В своята стая, непосредствено до тази на Ендрю, седемнадесетгодишната му сестра Лавиния натри бузите си с навлажнено парче от боядисана в червено тъкан. Тя бе обожавала Пинкни през целия си живот. Сред избродираните кърпички в чекмеджето на масата бе скрит и най-ценния талисман, който Лавиния притежаваше — носна кърпичка, използвана от Пинкни. Понякога тя заключваше вратата и поднасяйки я до устните си, се питаше какво ли е да те целунат.

В дома на Джулия Мери представляваше едно малко торнадо — ту даваше противоречащи си заповеди на слугите, ту отваряше скриновете, където бяха нагънати дрехите на Пинкни, ту се хвърляше към кухненската пристройка, за да напомни на готвача на Джулия, че мистър Пинкни обича маслото му да е подсолено и предпочита чай пред кафето.

Стюарт, подобно на Ендрю, се настани край прозореца. Пинкни беше неговият идол.

Дори Джулия загуби сдържаността си. Още на шест години Пинкни беше спечелил сърцето й завинаги, предлагайки на майка си да даде на Джулия всичките си пръстени, защото пръстите на леля му били дълги и грациозни, докато тези на Мери били дундести. Тя проветри стаята на баща си, която винаги бе стояла заключена, и нареди на Илайджа да я подготви по начина, по който Пинкни би я харесал.

Единствено Лизи не изпита удоволствие. Тя беше объркана от суетнята. Колкото и да се напъваше, не можеше да си спомни как изглеждат нито брат й, нито баща й. Единственото, което й беше ясно, бе, че Джорджина опъва косата й по-силно от обикновеното, когато я вчесва и че никой не намира време да се възхити на куклата, която бе получила на четвъртия си рожден ден миналия месец. Куклата имаше блестящи черни обувки, които Лизи можеше сама да завързва. И след като четири дни наред й казваха да стои настрана, докато се приготвят за Пинкни, Лизи реши да избяга от дома. Тя смело мина през вратата на двора и тръгна надолу по улицата към ъгъла. След това клекна зад един храст на тротоара до градината на Уилсънови и се замисли къде да отиде.

Върху нея падна сянка и един плътен глас й каза „здравей“. Лизи се сгуши в храста.

Непознатият се наведе и седна на тротоара.

— Как сте, мадам? — каза той. — Търся дома на мис Елизабет Трад.

Лизи се озъби подозрително:

— Не ми е разрешено да говоря с непознати.

— Това правило е много разумно — каза мъжът, — но ние не сме точно непознати… Обичаш ли да си играеш на гатанки?

Малкото момиченце изпълзя от храста. Тя обичаше всякакви игри. Но напоследък никой не намираше време да си поиграе с нея. Тя изгледа непознатият с опасение.

— Какви гатанки? — попита тя.

Мъжът се усмихна.

— Е, не са много трудни. Ще трябва да ме погледнеш и да прецениш кой червенокос човек с мръсно лице ще иска да посети мис Елизабет Трад с надеждата, че ще го поканят на чай.

Лизи отстъпи и го изгледа. Изведнъж някакъв смътен спомен се избистри в главата й:

— Пини! — и ръчичките й го обгърнаха през врата. — Аз те харесвам.

— Доволен съм! Аз пък те обожавам. — И с едно плавно движение Пинкни се изправи, държейки Лизи в столче на едната си ръка. След това тръгна към къщата на Джулия.

— Спри! — извика Лизи. Той спря. Настъпи тишина. — Аз тъкмо бягах от дома — призна Лизи.

— Доволен съм, че промени намерението си.

— Няма ли да им кажеш?

— Няма. Но ти ще трябва да ме поканиш на гости в детската стая.

— О, ще те поканя, Пини! Да побързаме.

Пинкни се затича. Лизи изпищя от удоволствие. Когато зави през вратата на дома на Джулия, той завъртя Лизи в кръг, а тя изпадна в екстаз.

— Пини! — отекна гласът на Ендрю. Пинкни се обърна и се усмихна към русата глава, която се подаваше през прозореца на съседната къща.

— Здрасти, Ендрю. Имам един малък ангажимент с тази дама, но след това ще намина.

3.

Когато влезе у дома, Пинкни бе обсаден от своето семейство и слугите.

— Здравейте, здравейте! — извика той засмяно. — Дайте възможност на човек да си поеме дъх, а? Весела Коледа!

Въпреки протестите на Мери, той настоя да пият чай в детската стая. Мери, Джулия и Стюарт се озоваха седнали на пода, докато Лизи им сервираше чай в малки като орех чашки, които Джорджина донесе.

Когато чайника се изпразни и всеки бе получил възможност да се изкаже, Пинкни се протегна и се прозя:

— Това, което искам най-много от всичко в момента, е баня и чисти дрехи. Убеден съм, че вагона, в който пътувах, е бил предназначен за добитък.

Той взе ръката на майка си в своята.

— А после трябва да се видя с Ендрю. Как е той?

Мери стисна ръката на Пинкни.

— Ендрю е добре, просто е прекрасно — каза тя. — Винаги е толкова радостен и щастлив!

— Разбирам — каза Пинкни тихо. Той стисна ръката на майка си в отговор, после я пусна. — Хайде сега да видим какво става с банята.

— Готова е, миста Пинкни. В стаята на миста Ашли.

— Благодаря, Джорджина. Благодаря и на теб, лельо Джулия. Откакто се помня искам да спя в голямото легло на дядо.

— Не си отивай, Пини — чу се жален глас. Пинкни целуна малката си сестричка:

— Скоро ще се върна. И тогава ще ти прочета приказка.

Когато приключи с къпането и преобличането, Пинкни почувства, че е готов за всичко. Дори да посети Ендрю. Неговата майка му беше писала за трагедията и той се бе опитал да пише на Ендрю, но просто не можа да намери подходящите думи. Беше видял много убити и ранени, но така и не свикна с тази гледка. А Ендрю бе най-добрият му приятел. Той напълни една сребърна табакера с тънки пури, мушна я в джоба, предназначен именно за нея, и изтича надолу по стълбището.

— Няма да се забавя — извика той на онези, които може би го чуваха.

Секунда по-късно почука на външната врата на дома на Енсънови, мъчейки се да си спомни името на иконома на Ема Енсън. Когато вратата се отвори, очите му се отвориха широко.

Помнеше Лавиния от времето, когато бе с къси извити плитчици и имаше неприятни червени пъпки по лицето. Но момичето, което сега стоеше пред него бе толкова красиво, че дъхът му спря. Блестяща златноруса коса падаше разделена на път в средата. Тя обграждаше лице със сърцевидна форма и малко симпатично носле, пълни розови устни и широко раздалечени очи с цвета на небето през студен зимен ден. Кожата й беше като порцелан с млечен цвят, с изключение на порозовелите бузи.

— Влез — каза просто тя и отстъпи с книксен.

Пинкни влезе в хола и се поклони.

— Лавиния? Весела Коледа.

Лавиния се изправи от книксена и се усмихна. Малка трапчинка с формата на полумесец се появи в едно от ъгълчетата на устата й.

— Радвам се да те видя пак, Пини. — Тя говореше тихо, почти шепнешком. — Ендрю те очаква. Ще те придружа до горе.

Пинкни я последва по стълбището, отбелязвайки тънкия кръст, обвит в пояс от пъстроцветни копринени ленти. Когато беше две стъпала пред него, главата й беше на нивото на неговата. От косата й полъхваше жасминов аромат.

С плавна походка тя прекоси хола до стаята на Ендрю и отвори вратата.

— Ендрю, мили, Пини е тук. — Когато отстъпи, тя притисна полата си, за да направи място на Пинкни да мине. Долният ръб на роклята й се изнесе напред, разкривайки няколко слоя дантелени фусти и малки кадифени чехли, над които се виждаха стройни, скрити в коприна глезени.

— О, боже — възкликна тя и притисна полата си по-надолу. След това изтича, скривайки очите си зад дълги мигли, за да скрие притеснението си.

Пинкни се отпусна в първия попаднал му стол и поклати глава.

— Просто не мога да повярвам, че това действително е малката Лавиния. Последния път, когато я видях, тя беше по престилка.

Ендрю се усмихна:

— Последния път, когато си я видял, изобщо не си я поглеждал, Пини. Това беше на венчавката ми и ти беше прекалено обезпокоен как да опазиш шаферите да не се напият, преди да сме влезли в църквата. Но Лавиния те видя много добре. Не си ли спомняш как тя взе букета и забоде цвете в бутониерата ти? Вече ти беше хвърлила око.

— Разбира се — засмя се Пинкни. — И проклетото цвете пусна сок по палтото ми. Исках да й извия врата. Но тогава не разбрах, че е била Лавиния.

— Няма да й кажа това. Ще се разстрои много. Вече ти е скроила шапка.

— По-скоро трябва да е детско боне.

— Добре. Само не казвай, че не съм те предупредил.

Пинкни се усмихна. И след това стана сериозен. Погледна към вратата, убеди се, че е плътно затворена и придърпа стола си към дивана на Ендрю.

— Как си наистина, Дрю?

Ендрю погледна ръцете си. Те стояха прибрани върху горния ръб на одеялото, с което беше покрит.

— Не чувствам болка — каза той. После замълча за дълго. Вдигна мрачен поглед към Пинкни: — Може да помислиш, че съм луд, но понякога си мисля, че щеше да ми бъде по-лесно, ако усещах някаква болка. Тогава щях да съм уверен, че нещо не е наред. А така забравям. Нека Бог ми е на помощ, Пини, но сутрин се събуждам, слънцето е изгряло, аз лежа в чисто легло вместо в някаква кална палатка, през главата ми минава мисълта колко съм щастлив — като че ли съм в отпуск — и се опитвам да скоча от леглото… а краката ми не помръдват. И това непрекъснато се повтаря. Сигурно си мислиш, че би трябвало да свикна… Нямам срещу какво да се боря. Ако имах враг, щях да се стегна като мъж и да го надвия. А срещу това… какво? — Дясната му ръка се сви в юмрук и той започна да удря мъртвите бедра под одеялото.

— Хей, това не е много умно — Пинкни хвана Ендрю за китката. В продължение на един дълъг, неприятен момент Ендрю се противопостави на задържащата го ръка и устните му гневно се изкривиха. След това се отпусна. Пинкни пусна ръката на Ендрю. — Май за първи път не ме побеждаваш на канадска борба. Навит ли си да играем до две от три?

Пет минути по-късно Лавиния почука тихо и влезе в стаята, носейки поднос с чаши и гарафа. Тя беше ужасена от гледката на двамата мъже, вплели ръце, със зачервени лица и напрегнати мускули.

— Какво правиш? — изпищя тя. — Причиняваш болка на Ендрю!

Те не й обърнаха внимание. Тя изхвръкна в хола. Чашите върху подноса заплашително издрънчаха. Когато се върна заедно с Люси, ръката на Пинкни беше опряна на седалката на дивана. Ендрю все още не го пускаше и натискаше ръката в тапицерията от конски косъм.

— Сигурен ли си, че ме остави да победя?

— Не ставай глупак. Следващата игра ще видиш.

Преди да започнат отново, двете жени изтичаха до дивана. Лавиния сгълча Пинкни, давайки да се разбере, че не го прави сериозно, а Люси попи потта по челото на Ендрю с малката си дантелена кърпичка.

Като добри джентълмени мъжете се предадоха. Пинкни взе подноса от Лавиния и наля уиски в чашите. Ендрю се усмихна на сила на Люси. Лицето му беше пребледняло.

— Люси — каза той, — нали знаеш, че мъжете не пият пред жени.

С един последен обезпокоен поглед към Ендрю Люси подбра Лавиния и двете излязоха. Пинкни предложи чаша. Ендрю я обърна наведнъж и я подаде, за да му долее.

— Те ще ме убият — каза той сериозно. — Направо ще ме убият.

Пинкни остави чашата си.

— Аз все още настоявам за реванш. Уговорихме се две от три.

— Може би утре — поклати глава Ендрю. — И то, ако жените излязат някъде. Не искам да тревожа Люси. — Чашата му отново бе празна. Пинкни премести гарафата на масичката до дивана.

— Ще се освободя към четири — обяви той. — Ако дамите излязат, изпрати едно от момчетата и ще дойда да ти смачкам опашката. — Той намигна и излезе. Както можеше да се очаква, Люси се навърташе пред стаята на Ендрю. Пинкни се поклони и се сбогува. Люси си наложи леко да се усмихне и забързано влезе в стаята на Ендрю.

Пинкни поспря пред външната врата на къщата на Люси. Небето на запад червенееше от залеза и беше прорязано с виолетови ивици. Грохотът на обсадните оръдия беше затихнал още през следобеда в съгласие с необявеното коледно примирие. Всичко беше много спокойно. Той извади дълга, тънка пурета и бавно запуши. Прислугата започна да пали газените лампи по стаите и един по един прозорците на дома светваха. След малко бяха дръпнати и завесите и светлината откъм дома намаля. Когато и небето, и къщата притъмняха, той сви рамене, отърси се от потиснатото си настроение и тръгна.

Бъдни вечер протече като тих семеен празник. Боровите цепеници в камината пукаха и хвърляха искри, а Пинкни седна в едно от дълбоките кресла и сложи Лизи на коленете си. Мери, Джулия и Стюарт избраха столове.

Когато всички се настаниха, Пинкни прочисти гърло и отвори кожените корици на книгата, която го очакваше на масата до неговото кресло.

— … Беше Бъдни вечер и в целия дом…

Когато приказката свърши, Лизи неохотно призна, че е време да си ляга, за да може да дойде дядо Коледа. Тя тръгна, протакайки колкото можеше, от човек на човек, пожелавайки на всекиго лека нощ и правейки книксен.

Когато излезе, Пинкни изсипа кошницата с боровите цепеници в огъня, върна се в креслото и опъна крака към топлината. Мери започна да му разказва клюките за времето, през което бе отсъствал. Високите странични облегалки на креслото създаваха удобна сянка. Очите му се затвориха.

Събуди го Стюарт:

— Мама каза да те събудя. Имаш време колкото да вечеряш, преди да тръгнем за църквата.

— Колко е часът?

— Минава десет. Спа цели три часа. Оставихме те така и ядохме без теб. Леля Джулия каза, че имаш нужда повече от сън, отколкото от храна.

Пинкни стана и се протегна.

— Уф. Схванал ми се е вратът. И чувствам дупка в стомаха. Ела да си поговорим, докато вечерям.

Между хапките пилешки пилаф той отклоняваше въпросите на Стюарт, който искаше да разбере какво е да си на война. Говори основно за коне и се нахрани бързо. След това отиде да преоблече измачканите си дрехи.

Когато слезе от стаята, всички го очакваха в хола, готови за тръгване. Лавиния стоеше близко до Мери.

— Надявам се не възразяваш, че ви се натрапвам по този начин — каза тя. — Мама и Люси ще останат при Ендрю и затова помолих братовчедката Мери да се съгласи да дойда с вас на църква. Струваше ми се ужасно да карам Джеремая да ме откара сама.

* * *

Епископалната църква на Свети Павел на „Ен стрийт“ беше запълнена до край. Конгрегацията й беше поканила членовете на другите църкви от центъра на града да се присъединят към тях още в самото начало на бомбардировките.

На тази Бъдни вечер старите богомолци се бяха събрали на запазените за фамилиите места. По-младите бяха отпратени към галерията, където трябваше да останат заедно с робите, за които бе предназначена тази част.

Студеният въздух навън действаше като тоник след службата. Многото свещи и притиснатите едно в друго тела бяха направили обстановката вътре страшно задушна. Всеки гледаше да се задържи на стъпалата и по алеята пред входа на църквата и да размени коледни поздравления с останалите. Пинкни стана център на вниманието и му се наложи да отговаря на въпроси за синове и съпрузи, както и да успокоява хората за обстановката във Вирджиния. Няколко млади госпожици задърпаха майките си през тълпата около него, настоявайки да го попитат „за татко“, но бяха изненадани и подразнени от присъствието на Лавиния до него. Тя се усмихваше лъчезарно на всички, гледаше Пинкни с широко отворени очи, когато той говореше и от време на време слагаше за миг ръката си върху неговата в жест на кратко собственическо докосване. Но го правеше толкова незабележимо, че Пинкни, ангажиран в разговори, така и не осъзна какво прави тя.

На Коледа всички вкъщи станаха още с изгрев-слънце. Лизи беше една вихрушка от възбуда. Тъничкият й гласец можеше да бъде чут от всекиго:

— Кога мога да сляза долу, Джорджина? Дойде ли вече Дядо Коледа? — Възрастните се усмихваха и бързаха да се облекат.

Когато интригуващите предмети в чорапите бяха извадени един по един до последния, всички без Лизи се отправиха на закуска.

— Аз ще нахраня мис Лизи по-късно — решително заяви Джорджина. — Нищо не може да се задържи в този стомах, докато не се успокои.

Чистата зимна светлина на слънцето падаше в наклонени лъчи през високите прозорци на трапезарията. Те се заплитаха в червената коса на мъжа и момчето и хвърляха червеникав отблясък на махагоновата маса. Под зоркия поглед на Илайджа прислужници в бели ръкавици се движеха в добре организирана процесия около масата. Те носеха сребърни купи и плата, предлагайки яйца — бъркани, пържени, варени, на очи; натрупани на купчинки резенчета хрупкав бекон; грижливо подредени една в друга сочни наденички; могилки дребни, сладки скариди; пирамидки пържени стриди; цели планини с блестящ бял качамак. Пред мястото на всеки имаше филигранен поднос с формата на лодка. Ленената салфетка в него беше загърната върху още горещи курабийки от царевично брашно, банички с мая и бисквити, замесени с масло и мляко. По масата бяха поставени купи с масло. Беше обичайната за Чарлстън закуска.

Докато дамите бъбреха, Стюарт се хвалеше на Пинкни със собствения си героизъм. Заедно с другите момчета в Чарлстън, които бяха твърде малки, за да отидат на война, беше му възложено след училище да помагат на артилерийска батарея на Конфедералните войски, която се установяваше на брега на река Ашли.

— Честно казано, работата е никаква — разказваше той, правейки се на скромен. — Използват ни като куриери, носим вода, броим снарядите, торбите с цимент в укрепленията и други такива. Разбираш ли, ако янките съумеят да стоварят една от техните батареи от тази страна на Уакамоу Крийк, тогава ще могат да разрушат моста на пътя за Савана. Затова трябва да сме готови да ги обстрелваме в района, където могат да се опитат да настъпят.

— Стюарт, остави бекона и използвай вилицата си — прекъсна го Мери.

Стюарт се намръщи, но се подчини.

— Пръстите са измислени преди вилиците — промърмори той. Пинкни опря салфетка на устните си, за да скрие усмивката си.

— Колко близо е укреплението до хиподрума?

— Не е близо, а си е върху него. Овалът оставя много място за фургоните да обикалят и разтоварват нещата, а и конюшнята е наблизо за конете. — Стюарт гореше от ентусиазъм, описвайки изобретателността, с която генерал Боригард се беше захванал да върши промените.

Но Пинкни не го слушаше. От писмата на майка си той беше научил за разрушенията в центъра на града, за изгорелите домове, за улиците, посипани с натрошени стъкла, за буренясалите градини. И все пак той не можеше да се застави да приеме, че Чарлстън е сериозно ранен. Сградите можеха да се ремонтират или построят наново. А жалбите на Мери, че не са останали салони за провеждането на балове, изобщо не го впечатляваха. Струваше му се, че животът тече постарому. Трансформацията на хиподрума обаче го разтърси. Най-голямото нещо в живота му пред войната си оставаше Седмицата на надбягванията. Той обичаше да дискутира скритите предимства на животните с техните собственици, болшинството от Саратога, Англия и Ирландия. А възбудата на залагането, макар неговите залози да бяха много по-малки от онези на по-възрастните мъже, беше много по-опияняваща от всичко останало, което бе изживявал. Включително от посещенията, които баща му организираше в луксозния парфюмиран дом на „Чалмърс стрийт“, където клиентелата беше ограничена само до „джентълмени“.

Още не беше спечелил сам купа като многото, които баща му беше събрал, но хранеше силна надежда за едно жребче на име Гордостта на Мери. Войната беше сложила край на всички надежди. Гордостта на Мери сега се намираше някъде из Вирджиния — един от стотиците породисти коне, подарени от жителите на Чарлстън на кавалерията на Конфедерацията. Беше си наложил да не мисли за реалността на онова, което ставаше в Чарлстън. Тази реалност сега беше навсякъде около него. Войната обезобразяваше всичко, в името на което беше отишъл да се бие.

— Готов ли си, Пини? — извади го от мислите му гласът на Джулия. — Ще започнат да идват различни хора.

— О, разбира се, лельо Джулия! — Пинкни остави салфетката си на масата и последва останалите в дневната.

По всяко време на годината жителите на Чарлстън бяха заети с това да приемат или да ходят на гости. Те отиваха да поздравят новите майки, да посрещнат с останалите младоженците в новите им домове, да споделят новини за децата и роднините, да обменят клюки, да се възхитят на чуждите градини, да посъчувстват на опечалените. Преди ежегодните посещения в провинцията те минаваха да се сбогуват. Когато се върнеха от плантациите си, обаждаха се да обявят, че са пристигнали и да обсъждат събитията в града по време на отсъствието им. Всеки знаеше в кои дни отделните фамилии са си у дома и очакват гости. Но през специалните дни, като Коледа например, кръстосването беше не така добре организирано. Някои ходеха на гости сутрин и посрещаха следобед. Други практикуваха в обратен ред. Когато посетителите не заварваха никого у дома, те оставяха картичките си и написани на ръка коледни приветствия, уверени, че посещението им няма да остане без ответна реакция — ако не същия ден, то следващия или по̀ следващия.

На Коледа сутринта фамилия Трад и мис Ашли приемаха. В продължение на три часа различни хора идваха и си отиваха. Случваше се да има до трийсетина гости в голямата двойна гостна, които пиеха чай или шери и опитваха малките сиренки. Отчетливите гласни, характерни за изговора на Чарлстън, се натрупваха в цивилизован хаос, над който се издигаше гласа на Пинкни с неговия любопитен британски акцент.

Обедът беше както обикновено в два и половина. На Лизи бе позволено да яде с възрастните, защото беше Коледа, но удоволствието не продължи дълго. Тя наблюдаваше с обожание Пинкни да разопакова нейния хартиен плик, докато държеше ръце на ушите си. Наградата беше имитация на перлена гривна. В неговия плик имаше допълваща комплекта огърлица. Когато той й я даде, благодарността й бе толкова шумна, че майка й заплаши да я изпрати в стаята й.

— Госпожиците казват „Благодаря“, Лизи. Те не вият като бухали.

Обедът продължи. Както винаги в Чарлстън, за всяко поредно ястие имаше избор. И също както винаги, имаше ориз — гръбнака на икономиката в плантациите. Всички в Чарлстън ядяха ориз всеки ден, а понякога и два пъти на ден.

Пинкни поклати глава, когато прислужниците се появиха със суфле, плодов кейк и орехов пай.

— Ще оставя десерта за вечеря — заяви той. — И ще трябва да се консултирам с вас, госпожи, за моя график. Ще бъде ли възможно да изкажа съжаленията си, че няма да отида на бала, даван от семейство Уолкърс утре вечер?

— О, не — възрази Мери безпрекословно. — С него те ще представят Луиз на обществото и аз обещах на майка й, че ще отидеш. Мъжете за танци просто не достигат, Пини, и тя има нужда от теб.

— Е, добре, тогава ще трябва да тръгна веднага за плантацията. Смятах да пътувам утре, но не бих могъл да се върна навреме.

Мери започна да изтъква колко е наложително Пинкни да я придружи в следобедните й посещения, но Джулия я спря:

— Стига си дърдорила, Мери. Има някои неща, за които искам да поговоря с Пинкни. — Тя погледна към вратата на килера за провизии. — Ще отидем в библиотеката. Само ние двамата.

Във високата стая, чиито стени бяха покрити с книги, Джулия седна зад покритото с кожа писалище и отключи едно от чекмеджетата. Когато му показа документите, които извади оттам, възхищението на Пинкни към леля му нарасна още повече.

Това бяха подробно детайлизирани разписки и разходни ордери за Карлингтън — плантацията на семейство Трад. Джулия разясни някои дребни подробности: с блокадата на пристанището беше невъзможно да се транспортират тоновете ориз, представляващ основния продукт на плантацията. Но разходите за издръжка бяха по-високи от когато и да е било.

— За да сумирам, Пинкни, ти живееш от главницата. До днес тази главница беше моя. Продавах облигации на жп компанията, когато се налагаше. Ето общата сума, която ми дължиш. А също и пълномощно. Ще трябва да ми се довериш да ръководя бизнеса ти. Вече инструктирах твоя надзирател Инграм да не разчита на реколтата следващата година. Аз ще постъпя по същия начин. Няма смисъл да се засажда нещо, което не можеш да използваш. Всички складове са препълнени. А освен това хората ти са заразени с тези разговори за свободата. Но нека се опитат да не работят и ще видят колко ще се изморят, когато не правят нищо.

Под „твоите хора“ Джулия имаше предвид робите в Карлингтън. Хората в Чарлстън никога не използваха тази грозна дума; предпочитаха да разглеждат чернокожите мъже и жени като допълнение към семейството и игнорираха смисъла на това един човек да бъде собственик на друг. Така си беше от край време. И нямаше защо да се задават въпроси.

Джулия започна да разказва истории за избягали домашни прислужници веднага след започване на бомбардировките. Опитваше да бъде безстрастна, но Пинкни долавяше и можеше да разбере страха й. Понеже в града на пет черни се падаше един бял, а в плантациите съотношението беше сто към едно, страхът от въстание на робите беше постоянен, макар и никога да не бе открито признаван. В историята на Чарлстън бе имало два бунта на роби, които бяха потушени с цената на жертви и от двете страни. Много от фамилиите с френски имена се бяха заселили в Чарлстън, бягайки от кървавите кланета в Хаити. Имаше някои неща, за които най-добре беше да не се мисли.

— Джон Инграм се оправя добре в плантацията, Пини. Грижи се за хранителните култури и редовно изпраща лодки с достатъчно припаси. Моят човек в Беръни прави същото. Аз от своя страна изпратих на Инграм каквото бе необходимо, за да раздаде коледни подаръци на твоите хора. Няма особен смисъл да отиваш в Карлингтън.

Пинкни възрази. Той ярко си спомняше как обикаляха яздейки с баща му от колиба на колиба, разговаряха с всеки от техните хора, радваха се на израстващите деца, изслушваха оплакванията и поздравяваха за успехите.

— Няма по-добър тор от ботуша на собственика — каза той.

Ноздрите на Джулия се разшириха.

— Добре, иди щом си решил. Но майка ти ще получи удар.

— Лельо Джулия, не е честно!

— Но независимо от това е истина.

Пинкни сви рамене, признавайки поражението си:

— Как се научи да бъдеш толкова добър менажер? — попита той, измествайки разговора на по-безопасна плоскост.

— От дядо ти. Когато се роди майка ти, лекарите му казаха да забрави, че може да има син. И затова той ме направи свой син. Когато почина и аз го наследих, продължих да се уча чрез работа. Не беше много трудно. Винаги съм имала добър бял надзирател. А освен това имам Исая, който знае повече и от надзирателя. Изпращам инструкции и до двамата.

— Как? Исая не може да чете.

— Може, разбира се. Аз самата го научих да чете и да пише. На него може да се разчита повече, отколкото на всеки другиго. Освен Соломон, дърводелеца ми. Научих и него. Той ми докладва за състоянието на сградите.

— Но, лельо Джулия, законът не позволява черните да бъдат обучавани да четат.

Джулия си позволи едно от нейните редки изсмивания. От нея то прозвуча като излайване.

— Скъпи мой племеннико — каза тя, — какво общо имам аз със законите? Аз съм Ашли… а ти си Трад. И си глава на семейството, сега след кончината на баща ти. Трябва да започнеш да мислиш за себе си по този начин, а не да се смяташ за безгрижно момче.

— Ще ти кажа истината, лельо Джулия. Това ме плаши. Беръни е десет пъти по-голяма от Карлингтън и ти не правиш нищо особено, за да вървят нещата. Но аз се безпокоя дали ще мога да се оправя.

Джулия размести документите върху писалището.

— Ще се справиш чудесно — отсече тя. — Най-важното е, че си мъж и другите няма да се опитват да се отнасят с теб като с идиот. И освен това, можеш да разчиташ на всичката помощ, която мога да ти окажа. Ако пожелаеш.

Пинкни взе една от ръцете й и я целуна.

— Ще ти бъда много благодарен — призна той. — А сега, къде има писалка? Ще ти напиша чек и най-вече ще подпиша пълномощното, преди да си размислила.

4.

Мери се зарадва страшно, когато Пинкни й каза, че е на нейно разположение като придружител. Разписанието за този сезон бе претрупано както обикновено. Макар големите зали за балове да се намираха в центъра на града и по тази причина да бяха недостъпни, хората изнасяха мебелите от своите дневни, а оркестри, спонсорирани от клубовете, бяха на разположение във всеки дом, когато там щеше да има танци. Сали Брютън беше отседнала при братовчедите си на „Елизабет стрийт“ и бе поканила триста и петдесет души за новогодишния прием.

— Изпратила е покани практически на всички — чудеше се Мери. — Къде смята да ги посреща?

— О, мамо, Сали ще се оправи, освен ако е загубила способностите си. По-важното сега е да решим проблема с обувките ми за танци. Имат дупка в подметката.

— Не се безпокой. Илайджа ще ги оправи. Ще изреже кожа от една от прашасалите книги в библиотеката.

Пинкни се засмя.

— Не, не мога да кажа, че е Аристотел — съобщи той по-късно, предавайки разговора на Ендрю. — Обожавам милата си майка, но има мозъка на бълха.

— Хайде сега, човек не може да изисква от една дама да бъде умна. Майка ти е мила като момиче и това е всичко, което има значение. Не ме изненадва, че мис Джулия така и не си намери съпруг.

— Мисля, че си прав. Ще ти призная обаче едно нещо. Един ден прекарах само у дома с дамите и вече напълно ти съчувствам. Какво ще кажеш за един малък „пунш“?

— Голям, приятелю. Казах на Лавиния да ни остави гарафата и по-големи чаши. И понеже ставаше дума за тебе, тя беше кротка като агънце. — Пинкни наля по четири пръста уиски в чашите, подаде едната на Ендрю и се изтегна на стола си.

— А-а-а, това вече е добре — въздъхна той.

— За мен е напълно достатъчно — отвърна Ендрю. През изтеклата седмица, двете фрази се бяха превърнали в ритуал, изпълняван в началото на ежедневните посещения на Пинкни. Двамата много, много не се замисляха: Ендрю — за безполезното си тяло, а Пинкни — за вероятността да бъде убит или да стане инвалид, когато отново се върнеше там, където се водеше войната.

Жените долавяха непрестанната миризма на уиски, но не се замисляха над причините. Южняците винаги пиеха. И джентълмените между тях се познаваха по това как им понася алкохола.

Това, от своя страна, не пречеше на Пинкни в ролята му на галантен придружител. Всеки следобед той съпровождаше майка си на чай, всяка вечер — на танци. Понякога с тях идваше и Джулия. Доста по-често Лавиния се интересуваше има ли място за нея в каретата. Ендрю се шегуваше с Пинкни във връзка с прозрачните хитрини на Лавиния. Но също му беше и благодарен, че поема ролята на баща и по-голям брат.

— Искам да знаеш, че съм ти благодарен — каза той веднъж.

— Млъкни, моля те! Така се подготвям за времето, когато порасне Лизи.

Симпатичните устни на Лавиния се нацупиха. Тя се отдалечи на пръсти от другата страна на вратата. Когато влезе в своята стая, се хвърли на леглото и се разрида.

В Новогодишната вечер Пинкни направи безуспешен опит да убеди майка си да останат у дома.

— Утре заминавам, мамо, и наистина бих предпочел да прекарам останалото време заедно със семейството.

— Но, Пини, става дума за партито на Сали.

Пинкни сви рамене. Когато отиде в стаята си да се преоблече, взе гарафата със себе си.

Сали Брютън никога не разочароваше приятелите си. Всеки отделен гост, пристигнал в дома на братовчедите й, където Сали живееше, бе съпроводен през централния хол до задната врата. Там пред погледа му се откриваше дълга алея, оформена от застъпващи се персийски килими. Облечени в ливреи слуги стояха на равни интервали и държаха факли, осветяващи пътя до конюшнята и помещението за каретите. Сали посрещаше гостите си на входа на конюшнята заедно с братовчедите си — възрастна двойка, неуспяла да се отърси от замаяното изражение на хора, оцелели след катаклизъм.

Интериорът на конюшнята предлагаше топлина и уют. В две големи камини, иззидани до далечните стени, горяха големи огньове. Помещението беше наскоро боядисано. Две редици колове се простираха в центъра на дългата сграда. На връв, опъната между тях, висяха гирлянди от зеленика и бръшлян. Клетките за конете ги нямаше, а по местата, където конете спяха, бяха подредени столове и дивани, тапицирани с брокат. Железните ясли покрай стените бяха превърнати в сандъчета, засадени с коледни храсти, цъфнали в яркочервени цветове. Във високите сребърни свещници по масите бяха поставени червени свещи, а подът бе застлан с дебели ориенталски килими.

Съседната сграда, където обикновено се прибираха каретите, беше превърната в приказна бална зала. На всяка стена висяха по шест високи огледала в позлатени рамки. Те отразяваха трепкащата светлина на декоративните свещи в четирите кристални полилея, висящи на гредите, оформящи високия покрив. Стените между огледалата бяха боядисани така, че да приличат на виещи се лози. По дължината на гредите на тавана бе прикрепен свеж смилакс и уханието на гардении, събуждаше някакъв трепет в душата. Тухленият под бе боядисан в зелено и полиран неколкократно. Стаята изглеждаше като павирана със смарагди.

В един от ъглите свиреше оркестър. Музикантите бяха скрити зад украсен с цветя параван от свежи борови клони, така че музиката сякаш се раждаше във въздуха. В другите три ъгъла бяха подредени маси с огромни купи лед, сред който пробиваха гърлата на бутилките шампанско. Сервитьорите, разнасящи подносите с чаши, бяха облечени в бели бричове до коленете и фракове от зелен сатен в цвета на пода.

Гостите на Сали бяха смаяни. Тя се наслаждаваше на комплиментите им, но отхвърляше обвиненията в прекомерен разкош.

— Скъпи мои, аз просто нямах избор. Когато се наложи да дойда в покрайнините на града, минах из сервизните помещения на дома ми на „Кинг стрийт“ и намерих тези неща складирани там. Разбира се, не можех да ги оставя. Ами ако следващото гюле натроши всички тези огледала? Винаги съм имала лош късмет. А що се отнася до тези безкрайни топове плат, не знам коя точно от бабите на Майлс ги е купила, но аз никога не бих могла да ги използвам. Платът е толкова крещящ! Взех съвсем малко, просто за увеселението. — И Сали повдигна полата си от розова коприна, колкото да покаже връхчетата на ярките сатенени чехли.

Приказната обстановка в балната зала допринесе вечерта да окаже магическо влияние на присъстващите. Всички танцуваха. Сам генерал Боригард изведе Сали, за да открие бала, а изглежда беше довел със себе си всички офицери под свое командване. За първи път от началото на войната имаше достатъчно мъже за партньори на дамите. Момичетата просто се замаяха от възбуда, когато тълпи мъже ги молеха да впишат имената им на картите си за танци. Когато отмина първия наплив, дойде ред на майки и баби да погледнат с надежда. И дами на седемдесет годишна възраст се озоваха във вихъра на последните валсове.

Пинкни наблюдаваше от ъгъла, където се бе настанил в близост до шампанското. В средата на втория валс към него се присъедини негов далечен братовчед, Бил Ашли. Пинкни го познаваше съвсем бегло — Бил беше осем години по-голям и просто не беше обърнал внимание на съществуването на Пинкни. Затова когато Бил заговори, на Пинкни му стана приятно:

— Решил си да почиваш на този?

— Решил съм да почивам на всички. След тази ужасна седмица, изпитвам направо облекчение.

— Не мога да кажа същото — изсумтя Бил. — Пристигнах днес и не мога да се свържа с момичето, което искам да видя. Между другото, кои са всички тези в униформите?

— Кой знае — усмихна се Пинкни. — Моята очарователна, лекомислена майка, която е по-проницателна, отколкото изглежда, си има теория. Според нея Сали Брютън е съобщила на генерал Бо, че той не може да дойде, ако не доведе и последния мъж в неговата армия. Герой или не, той не посмял да й откаже. Мисис Бо в Ню Орлиънс нямало да му прости, ако той изпуснел шанса да присъства на едно от партитата на Сали Брютън.

Бил се задави с шампанското:

— Може и да е права — каза той кашляйки. — Когато бях в Париж през петдесет и девета, първото нещо, което ме питаха, бе дали познавам Сали Брютън. И когато обясних, че я познавам, всички врати се отвориха за мен.

— Така беше и в Лондон. Е, наздраве за нашата Сали. — Мъжете докоснаха чашите си, пресушиха ги и взеха нови.

В десет и половина оркестърът взе заслужена почивка, докато гостите вечеряха в конюшнята. Пинкни търсеше Мери и Джулия, когато някой го дръпна за ръкава.

Беше Лавиния.

— Пини, много те моля да седна при теб и братовчедката Мери. Нямам нищо против да танцувам с всички тези непознати, но просто не знам за какво бих могла да разговарям с тях по време на вечерята, а има около двайсетима, които спорят кой ще вечеря с мен.

Вдигнатото към него лице на Лавиния изглеждаше безкрайно младо. Бузите й бяха порозовели, къдрица от косата й се бе изплъзнала от кока и беше залепнала от потта върху бялата и шия. По горната й устна също се виждаха капчици пот. Пинкни се усмихна:

— Разбира се — каза той, — но най-напред трябва да ти помогна да се пооправиш — и той попи лицето й с кърпичката си, след което предложи ръката си, за да я съпроводи до масата.

Дори Джулия беше танцувала, макар бързо да бе подчертала, че не познава никого от офицерите. Мери беше задъхана също като Лавиния и бърбореше с нея сякаш бяха на една възраст. Пинкни ги изключи от съзнанието си и се концентрира върху задачата да обезпечи редовно доливане на чашата си. Когато музиката подхвана отново, край масата им се появиха танцьори, търсещи партньорки. Бяха офицери от войската на Боригард и следователно непознати на Пинкни. Джулия наблюдаваше с интерес Пинкни да се изправя и кланя при запознанствата. Изобщо не му личеше, че е пил.

Когато всички се отправиха към залата за танци, Пинкни остана в конюшнята. Един от сервитьорите остави бутилка шампанско на масата в близост до него. След двайсет минути бутилката беше празна. Пинкни опря лакът на масата до бутилката. Спеше му се.

— Тук е много топло — каза той на висок глас. Изправи се и без да се олюлява, отиде в залата за танци. Видя майка си в другия край, която оживено разговаряше с генерал Боригард. Тръгна покрай танцуващите, за да се присъедини към тях.

Докато танцуваше, Лавиния бе наблюдавала вратата. Когато зърна Пинкни, усмивката й стана по-лъчезарна, трапчинката й се открои, но той не я забеляза. Лавиния се намръщи, но след това се сети, че не трябва да бърчи чело. Трябваше да бъде красива. И трябваше да привлече вниманието му. На следващия ден той заминаваше и тя може би никога повече нямаше да може да го накара да я забележи. Беше съумяла да бъде покрай него през цялото време, когато си бе у дома, но той продължаваше да гледа на нея като на малката сестра на Ендрю. Защо не забелязваше, че е пораснала? Трябваше да я види, тя трябваше да привлече вниманието му. Бузите й порозовяха, а в очите й припламна гняв.

Пинкни мина наблизо, готов да ги подмине без дума. Лавиния вдигна поглед към партньора си и се усмихна закачливо.

— Мога да ви кажа, мис Енсън, че вие сте най-красивото момиче, което съм виждал през живота си — каза непохватното момче от Тенеси, което в момента танцуваше с нея. За негово изумление Лавиния го дръпна за ръката и го завъртя в танца, притиснала се в него.

— Не трябва да говорите такива неща — каза тя високо, — както не трябва да ме притискате така. Пуснете ме — и думите й завършиха с леко, задавено изхлипване.

Момчето усети нечия ръка да го стиска за рамото.

— Назад, войнико — произнесе нисък глас зад гърба му. — Тук не се отнасяме с дамите по този начин. — Лавиния го избута и той се обърна очи в очи с Пинкни.

— Не съм направил нищо, мистър. Момичето изведнъж ме сграбчи и…

— Тихо! Не е необходимо да оскърбяваш дамата допълнително със скандал. Можеш да се извиниш и да я оставиш на мен. — Пинкни насили мрачна усмивка на лицето си, за да изглежда отстрани, че водят само приятелски разговор.

Момчето се вдърви. Беше докачливо като всички американци, живеещи по границата.

— Няма за какво да се извинявам — сопна се то, — и най-малко някакъв денди ще ме поучава как да се държа.

Очите на Пинкни потъмняха.

— Оскърби братовчедка ми, а сега оскърбяваш и мен. Ще трябва да се срещнем с вас, сър.

— Кажете къде и кога.

— Ще изпратя мой приятел да ви уведоми до един час.

Лавиния стана свидетел на всичко. Дишаше задъхано като малко кученце. Пинкни я хвана за ръката и я поведе към Мери.

— Добър вечер, сър — обърна се той към генерала. — Надявам се да ме извините, че прекъсвам разговора ви. Братовчедка ми почувства прималяване от задуха тук и аз реших, че майка ми може би ще знае как да й помогне.

Лавиния се отпусна на ръката на Пинкни.

— Бедното ми дете — започна да я успокоява Мери, — ето, вземи ветрилото ми. Мисля, че имам нещо са освежаване в чантичката си. Пини, намери място за Лавиния.

Генерал Боригард незабележимо помръдна с ръка. В същия миг до него се появи адютанта му и бе изпратен да донесе стол. За по-малко от минута, Лавиния се превърна в център на една група загрижени хора. Пинкни се измъкна, за да намери Бил Ашли.

— Имам нужда от секундант — каза му той. — Няма да се обидя, ако ми откажеш.

— Не ставай глупак. Разбира се, че ще го направя. Кой е човекът? Ще го сметна за чест, ако е някой от тези чужденци.

Докато Бил уговаряше необходимото с един от приятелите на момчето от Тенеси, Пинкни отведе Лавиния и Джулия у дома. Пътуването мина в мълчание. Джулия изразяваше неодобрението си свила плътно устни. Лавиния беше толкова впечатлена от резултата на необмислената постъпка, имаща за цел единствено да привлече вниманието на Пинкни, че просто не бе в състояние да говори. Самият Пинкни с раздразнение се вслушваше в тъпата болка, настанила се в главата му.

Когато се върна на бала за майка си, оптимизмът му, че инцидентът е останал незабелязан, рухна. Всички насочиха погледите си към него, след което се извърнаха деликатно, разигравайки цивилизована незаинтересованост. Когато отиде да изкаже уважението си на Сали, преди да си тръгнат, тя наруши протокола, прошепвайки в ухото на наведената към нея глава „Успех“.

Мери започна да говори в мига, когато каретата потегли.

— Моля те, мамо — настоя Пинкни. — И без това главата ми ще се пръсне.

— Тогава най-добре е да поспиш — каза Мери. — Макар да мисля, че това едва ли ще промени нещата. Едно провинциално дете едва ли разбира от пистолети толкова, колкото разбира от обувки. Пини, трябва да ми разкажеш точно какво се случи. Това е толкова възбуждащо! И толкова романтично! Нямах представа, че наистина ухажваш Лавиния. Ще можеш ли да си удължиш отпуската или ще се върнеш за венчавката? Когато се приберем у дома, трябва да разгледам ковчежето с бижутата си, за да й изберем пръстен. Какво ще кажеш за сапфир? Страшно ще подхожда на русата й коса. Жалко, че очите й изглеждат малко воднисти. Сапфирът може да подчертае колко са светли. Но недей да мислиш, че я критикувам заради очите. Лавиния е прекрасно момиче и тя вече е като член на нашето семейство.

На Пинкни направо му призля. В мислите му Лавиния заемаше същото място като Лизи. Монологът на Мери му помогна да осъзнае положението, в което се беше поставил. Лавиния не му беше сестра и определено не беше дете. Само баща, брат или съпруг имаше правото да се дуелира за една жена. Отправяйки предизвикателство към момчето от Тенеси, той беше обявил, че е защитник на Лавиния и бе възприел ролята на неин съпруг. И сега честта изискваше да се ожени за нея.

Ако не паднеше убит. За разлика от майка си, Пинкни добре познаваше репутацията на жителите на Тенеси като точни стрелци.

5.

Дуелът започна монотонно. Светлината на развиделяващата се зора нямаше цвят. Широката, бавно течаща река приличаше на метален поток, едва видим през носещите се кълбета сива сутрешна мъгла. Малки, източени облачета от мъглата изпълзяваха откъм реката и обвиваха краката и глезените на хората, застанали на брега, сливайки се със сивото на униформите им. Над главите им, в студения утринен въздух, като неподвижна сива брада, провиснала от дебелите клони на дъба, се спускаше натежал от влагата испански мъх. Двамата секунданти стояха близко един до друг и тихо разговаряха. Нищо не помръдваше. Сцената приличаше на гравюра.

Пинкни размишляваше за смъртта. Да паднеш в меката трева, пронизан в сърцето или главата, не му изглеждаше чак толкова лош начин да се умре. Той сравняваше тази смърт със смъртта, която бе видял по бойните полета — купищата сгърчени тела на мъже и коне, чиято кръв, пулсирайки, попиваше в плътната червеникава глина на Вирджиния, писъците, които им отнемаха последното достойнство, с което човек следваше да посрещне онова, което го очакваше отвъд. Бяха толкова много — баща му, приятели от юношеските му години, новите приятели, с които се беше запознал през пролетта, когато всички най-смели и достойни мъже на Юга бяха яхнали конете под знамената, уверени в победата.

Пинкни вече знаеше, че победа не може да има. Те щяха да продължат да се бият и да умират, докато не остане никой и едва тогава войната щеше да свърши. Светът, какъвто той го познаваше, си беше отишъл, независимо от оазиса в добре стопанисваното имение на Джулия.

Обхвана го отвращение, което го стисна за сърцето, дробовете и вътрешностите. Той усети, че по слепоочията му избива студена пот и започва да се стича в ямката на тила му. Беше се примирил с факта, че може би щеше да умре, но изведнъж отказа да се примири с идеята да свърши, усещайки как лепкавата кал на Вирджиния изпълва устата и носа му. Цялото му същество нададе безмълвен вопъл за богатия чернозем на родното му място. За тъмната почва, черна като гроба, може би, за сладкия мирис на изгнили растения, които можеха да донесат утеха и да поемат тялото му с готовност.

Някакво размърдване привлече погледа му. Бил Ашли се носеше през мъглата към него, предлагайки му разтвореното куфарче, в което бе останал само един пистолет. Някъде зад главата на Бил зората обявяваше раждането на един нов ден със светлина, която му заприлича на цвета на кайсия. И докато Пинкни наблюдаваше приближаването на Бил, мъглата над реката започна да се стопля в прасковено розов цвят. Магията на светлината докосна и тъмните храсти непосредствено до Пинкни, разкривайки малко изненадващо, че това е тъмнозелен храст на камелия, обсипан с не така плътни сенки, които само след малко щяха да засветят като скъпоценни камъни, когато слънцето се издигне и освети тъмночервените листца на цветовете.

Пинкни се отърси от мрачното си настроение, засрамен от слабостта, която го беше обхванала. Дявол да го вземе, та той беше само на двайсет години и Смъртта трябваше доста да потича, за да го догони! С око на експерт той провери добре ли е зареден пистолета. Това не беше първият му дуел. Той и приятелите му уреждаха спорове на „полето на честта“ още от седемнайсетгодишни, но приятелите му, също като него, бяха научени да спазват едно свещено правило: тържествената церемония винаги завършваше с джентълменско изстрелване на куршумите във въздуха. Не можеше да очаква същото поведение от този чужденец. Дуелът сега беше истински, беше среща на мъже, а не на момчета. В пристъп на възбуда сърцето му заби до пръсване. Когато зае мястото си, той се усмихваше в изблик на младежко въодушевление.

Очевидният му възторг притесни противника му, така че неговият изстрел бе далече от целта и свали шапката на неговия секундант. Пинкни пък одраска с куршума си рамото на младежа — точно там, където искаше да уцели. Той се засмя радостно и извади посребрена манерка с бренди от джоба си, поканвайки всички да се почерпят.

Те се захванаха да укрепват новото приятелство с такова усърдие, че Пинкни едва не пропусна влака. Остана му време колкото да се отбие в дома на Джулия, за да си вземе багажа и се сбогува, след това мина през дома на Енсънови, за да поиска официално от Ендрю ръката на сестра му. Лавиния все още се чудеше коя от роклите й най-много ще й отива, когато чу Пинкни да затръшва вратата зад себе си. Тя изтича до прозореца и го вдигна.

— Пини! — той се обърна и я дари с въздушна целувка. И изчезна. Лавиния остана зяпнала, докато студеният въздух не й припомни, че е само по нощница. Тя изтича обратно в леглото и се мушна под постелките. След това се разплака за своя заминал си герой.

Още преди обед цялата история с годежа и дуела се разнесе из града. Из всички домове, където имаше неомъжени дъщери, се разнесоха съчувствени подканвания да се яде повече от традиционното новогодишно блюдо от черен грах и ориз, наричано кой знае защо „Подскачащия Джон“. Говореше се, че количеството „Подскачащ Джон“, изядено по Нова година, определя късмета през започващата година. Някои хора вярваха на това и твърдяха, че лично са се уверили в правотата на поверието; всички бяха достатъчно суеверни, за да могат да го отрекат направо. В дома на Енсънови Люси се пошегува с Лавиния за броя на изядените от нея чинии през миналата Нова година.

Лавиния беше лъчезарна. Тя беше избутала стола си по-далече от масата, за да може да се наслаждава на гледката на лявата си ръка, която чинно лежеше върху салфетката на скута й. Кожата й беше бяла като чаршаф, в драматичен контраст с тъмносиния овален сапфир на пръстена, който Мери Трад беше донесла. Сгодена! И то за Пинкни Трад — най-мечтания избраник в Чарлстън, значи Южна Каролина, а защо не и в целия свят! Лавиния с нетърпение очакваше следобеда, когато щяха да започнат да се появяват и гостите. О, колко ревниви щяха да бъдат те!

В съседния дом атмосферата не беше чак толкова празнична. Мери щастливо бърбореше какво парти ще направи за Лавиния, но думите й падаха в тежка тишина. Лицето на Джулия бе замръзнало в неодобрителна маска; тя отказваше да бъде въвлечена във възторга на Мери по повод романтичната драма. На Стюарт и Лизи, разбира се, не се позволяваше да говорят, ако към тях не се обърне някой, но в този случай единственото, което те искаха, бе никой да не им обръща внимание. Когато Джулия обяви, че могат да си вървят, те се отправиха към вратата с достойнство. Озовал се отвън, Стюарт изхвръкна, за да се присъедини към приятелите си за обичайното новогодишно занимание по изстрелването на фойерверки. Лизи изкачи високото стълбище до детската стая, за да уведоми куклите си, че Пини се жени за принцеса и че се е бил с дракон, за да спечели ръката й.

„Обични ми бъдещ съпруже“ — четеше Лавиния писмото, което беше написала през изтеклата нощ, „сърцето ми е пълно с трудна за описване радост, родена от честта, която ми оказа да ме помолиш да стана твоя жена. То бие в гърдите ми като изплашена, но ликуваща малка птичка — изплашена от богатството на клетката си и ликуваща от емоцията, която я кара да пее. Когато отново се съберем, тя ще запее, опасявам се, примряла от щастие, което е прекалено голямо, за да се изживее, но аз съм сигурна, че твоите силни ръце ще обхванат слабото ми тяло и ще успокоят трескавите удари на сърцето, което иска единствено да запее заедно с теб райската мелодия на споделена любов, на споделен живот…“

Красивият й почерк бе покрил четири страници, преди да свърши. Тя беше копирала думите от любимия си роман — романтична история, изпълнена с опасности, станала по времето на Бони Принц Чарли. Полиците над малкото й писалище се огъваха под тежестта на други подобни книги и тя можеше да пише всяка нощ на Пинкни по едно пулсиращо с тръпката на любовта писмо. Той ги получаваше накуп, когато куриерът успееше да настигне измъчените бойци от кавалерията на Хемптън в техния преход по хълмистите земи на Вирджиния.

Винаги по време на война писмата от дома са скъпоценни за бойците на фронта. Екстравагантните писма на Лавиния бяха цяло богатство за Пинкни. Месеците минаваха и в мислите му все по-често заемаха място спомените за сладкия аромат на меката й коса. Той все по-често изпитваше тъга за дома и дългите, златни часове на живота, който бе живял. Тя се превърна в олицетворение на всичко, което му липсваше и той жадуваше за нея.

Когато дойде пролетта, той намери един кучешки дрян, който бе необяснимо как оцелял след артилерийската битка край Фредериксбърг и постави един от цветовете между скъпите му страници, които съхраняваше в чантите на седлото. На задния капак на часовника си бе залепил миниатюра с нейния образ, изпратена му от Мери — образ, който той често разглеждаше, опитвайки се да си спомни изобразеното момиче. Дори и пред себе си той не призна, че единственото писмо, което получи от Джулия Ашли, бе по-важно, макар да го препрочиташе често. Писмото стигна до него в края на юни.

11 май 1864. Чарлстън. Върнах се в града след поредното посещение в плантацията. Реколтата в Беръни и Карлингтън се очаква да бъде добра. Всички сгради са в отлично състояние. Сеното е в отлично състояние. Сред хората в Карл. има 14 раждания и 3 смъртни случая. Старата ти кафява кобила роди обещаващо жребче. Не е ясно от кой кон е заплодена. Всички добри коне са с Хемптън. Заклани са, осолени и изпратени на армията са 2/3 от едрия добитък, свинете и овцете. Останалият добитък е добре. Надзирателят в Карл. е глупак и крадец. Наех ранен ветеран от армията, който ще го замести. Очаквам следващата зима да се народят маса светлокафяви бебета. Горите са зле, защото сърните са се хранили с кората на дърветата. Окуражавам бракониерството сред слугите. Еленското месо е достатъчно за всички. Ще поспортуваш до насита, когато се върнеш. Край тресавището в Беръни са забелязани огромни диви прасета. Семейството е добре. Провизиите са достатъчно. Обсадата се засилва, но Шарлот стрийт остава недокосната. Бог да те пази. Джулия Ашли.

Пинкни ядеше оскъдната си вечеря и препрочиташе писмото на Джулия на светлината на лагерния огън. Жилавото като кожа осолено говеждо, което бе единственото в порциона му за днес, му се струваше вкусно, защото той си мислеше, че може да идва от Карлингтън. Макар зъбите да го боляха и венците му да кървяха от продължителното недояждане, той се усмихваше дъвчейки.

— Тютюнец ли криеш, кеп?

Пинкни трепна и се обърна гневно. Всички бойци знаеха, че не трябва да се прокрадват зад гърба на друг. Неписаното правило изискваше приближаването да става отпред или поне да се вдигне достатъчно шум.

Гневът му поутихна, когато видя кой му говори. Беше едно момче, жалко изглеждащо момче — едно от новия набор в армията, които чакаха войниците да се върнат в лагера.

— Как се казваш, войнико?

— Джо Симмънс, сър. — Момчето разпъна костеливите си рамене и отдаде чест. Пинкни го остави да стои мирно и изучаващо го огледа. Коса като кълчища, мъртвобледа кожа, изпъкнали ребра, лакти, ключици, тънки извити крака. Беше ниско и може би щеше да бъде пълно, ако можеше да се храни добре, но външният му вид, деформираните крака, бледата кожа говореха за пелагра и рахит, за класическата диета на бедните бели, състояща се от сланина и качамак. За провинциалния произход на момчето говореше убийственият, горд гняв, надигащ се в него, който бликаше през бледите, кехлибарени очи.

— Свободно, Джо Симмънс. Клекни до мен и нека те науча на нещо.

Момчето отпусна плещи, но остана право.

— Защо да клеча до огъня през лятото?

— Както желаеш. Но ако не искаш някой да ти пусне куршум в главата, по-добре ме чуй какво ще ти кажа. Никога не се прокрадвай като индианец зад човек с пистолет и никога не го питай какво дъвче. Едва се спрях да не те застрелям.

Джо се захили:

— Трябваше да се сетя — и той с лекота се отпусна на земята до Пинкни. — Аз и баща ми веднъж дебнехме един елен, а брат ми се приближи до нас наистина тихо. Татко стреля и с двете цеви. И Сам не беше убит само защото баща ми мисли позитивно. Той се целеше в голям елен, а Сам си е дребничък.

Пинкни разпозна акцента.

— От Форт Мил ли си, Джо?

— Ъхъ. Графство Калхаун.

— Добрият стар Джон Калхаун. Можем да му благодарим, че в момента сме тук. Не ми изглеждаш много стар.

Джо се изплю върху въгленчетата.

— Достатъчно стар съм, за да убия човек и да горя в Ада. Избягах, за да убия някой янки, защото иначе най-вероятно щях да убия баща си. Има божия заповед за това, но Библията не забранява да убиваш янките.

— Защо баща ти не е в армията?

— По дяволите, кеп, какво означава тази война за хора като нас? — засмя се Джо. — Ние никога не сме имали черньовци, само децата се оправяхме с нивата с памук, а ремъка на татко се грижеше работата да се свърши. Аз бях най-големият и отнасях най-много бой. Татко ще се бие като всички, ако някой се опита да се настани на земята му, и няма да му пука какъв е цветът на костюма на този някой, но той казва, че не вижда как ще се съгласи да го убият, за да могат благородниците в Чарлстън да си удържат робите. От много приказки устата ми пресъхна, кеп. Да си разделим онова, което имаш, а?

Пинкни предложи остатъка от говеждото. Джо постави крайчето в устата си и го издърпа обратно.

— Но това не е тютюн.

— Не съм ти казвал, че е.

— Тогава защо си се скрил тук от другите да си печеш кокалите? Реших, че криеш нещо специално.

— Трябваше ми светлината на огъня, за да прочета нещо.

Джо изгледа Пинкни, сякаш той можеше да ходи по вода. След това отпусна клепачи и сви очи с подозрение.

— Я да видя как четеш.

Пинкни услужливо прочете няколко изречения.

Джо се ококори.

— Кой си ти? — осведоми се той.

— Аз съм един от онези благородници на Чарлстън, за които баща ти отказва да се бие.

Джо се изправи и бавно направи кръг около Пинкни и огъня, разглеждайки раздърпаните му дрехи и спокойната усмивка на чисто избръснатото му лице.

— Баща ми пак е сбъркал — каза той накрая. — И не му е за първи път. Аз ще се бия за тебе, капитане.

И от този момент нататък момчето не се отдели от Пинкни. Стоеше винаги отдясно, малко назад. Другите първоначално го взеха на подбив, наричайки го Сянката, но Джо просто не им обръщаше внимание. След няколко месеца всички свикнаха със странната двойка. Прякорът на Джо беше съкратен до Шед[1], а по-късно той остана единственият, който помнеше, че някога са го наричали другояче.

Коледата на 64-а година в Чарлстън привидно приличаше на коледите преди войната. Гостоприемните домове бяха претъпкани с гости и ястията трябваше да бъдат поднасяни на два или три пъти, защото масите в трапезарията, макар и разширени до максимум, не можеха да поемат повече от трийсет души наведнъж. Храната, докарвана по реката от плантациите, все още беше в изобилие и блюдата следваха едно след друго без видими признаци на оскъдица. Острият сладък аромат на вечнозелените гирлянди се носеше из въздуха, стените бяха украсени с ухаещи борови клонки, парапетите на стълбищата бяха все така обвити в смилакс, огромни сребърни купи пълни с цветовете на камелии, стояха по масите. Въпреки непреставащия дъжд, дамите и техните деца все така продължаваха да обикалят дом след дом, посещавайки и поздравявайки братовчеди и братовчеди на братовчедите, които не бяха виждали от години. В оживените разговори, обаче, се чувстваше повече страх, отколкото празнично настроение. Посетителите бяха бежанци пред неумолимия марш на войските на Шърман и пожарищата, които оставаха след тях. След като превзе Атланта, Шърман и мъжете с него се отправиха в средата на ноември на югоизток към Джорджия. В своя поход те грабеха и палеха, оставяйки след себе си изпепелена ивица, широка шейсет мили, както и все по-засилващ се ужас. Всички знаеха, че след като стигнеше до крайбрежието, Шърман щеше да се насочи на север и да мине с огън през двете Каролини, за да се съедини с армията на Грант във Вирджиния.

Гостите на Чарлстън се позадържаха няколко дни, наслаждавайки се на комфорта от привидната нормалност, след което тръгнаха към други райски кътчета, посявайки след себе си паника. Войските на Конфедерацията в Чарлстън се опитаха да ги успокоят, но не можеха да лъжат, знаейки, че скоро и те ще отстъпят пред напора на Юнионистите. Те съветваха жителите на града да се присъединят към своите роднини в тяхното бягство.

Джулия Ашли намери сестра си обляна в сълзи, сред пъстроцветен куп бални рокли на пода в стаята й.

— О, Джулия, просто не знам какво да правя — хлипаше Мери. — Ако не взема тези рокли, няма да имам какво да облека, когато изляза от траур, а те са толкова много, че не мога да ги опаковам. Купих си билет за влака, но не ми позволяват да взема повече от два сандъка.

Джулия изстена:

— Ти си пълна идиотка, Мери. Къде си мислиш, че можеш да отидеш?

— В Кълъмбия, разбира се. Всички заминават за Кълъмбия. Вече са подготвили ковчега на мистър Калхаун и го изпращат за Кълъмбия. Както и камбаните на „Сейнт Майкъл“.

— Да не мислиш, че Шърман ще се изплаши от призрака на Джон Калхаун?

— Ами, мисля. Той ще пътува със същия влак. — Мери погледна страхливо сестра си. — Надявам се, че не възразяваш, Джулия. Оставих място за твоите вещи в един ъгъл на сандъка на децата. Наистина този ще ми потрябва целия. А и ти никога не си се вълнувала много от дрехите.

— Това няма значение — поклати глава Джулия. — Не съм глупачка, та да тръгна за Кълъмбия. Шърман ще се насочи точно натам в пътя си на север. Аз отивам в имението. Няма да позволя на тези бандити да подпалят дома ми или да тероризират хората ми.

— Джулия! Ти си луда. Не можеш да направиш това.

— Не ми казвай, че не мога, Мери Ашли. Заминавам. И ще постъпиш умно да дойдеш с мен, ако не искаш да останеш тук. Всички мухльовци в Чарлстън ще се струпат в Кълъмбия и ще чакат там примирено.

— Мислиш си, че знаеш всичко. Но аз вече изпратих телеграма на братовчедката Юлайли Пинкни, за да й съобщя, че пристигаме. При нея има много място и изобщо няма никъде да се струпваме.

Джулия въздъхна.

— Никой никога не е успял да ти набие малко ум в главата, Мери. И е безполезно да се опитвам да го направя сега. Щом така наречената ти „глава“ вече е решила, поне вземи малко храна с вас. Едва ли ще можете да ядете корсети. — Вътре в себе си тя изпитваше облекчение, че Мери напуска. Не беше сигурна какво я очаква в плантацията, а истерията на Мери беше последното нещо, с което би желала да се оправя там.

Мери Трад, Стюарт, Лизи, дойката на Лизи — Джорджина, личната прислужница на Мери — Софи и три сандъка бяха натоварени на раздрънкания влак, който потегли на следващия ден. Веднага щом заминаха, Джулия се захвана да събере малкото ценни неща, които щеше да вземе със себе си на лодката, с която смяташе да стигне в имението. Тя знаеше, че къщата на „Шарлот стрийт“ вероятно щеше да бъде опустошена. За разлика от Мери, тя бе чула за телеграмата на Шърман до Линкълн, с която той му предаваше Савана като коледен подарък и обещанието да поръси улиците на Чарлстън със сол като един съвременен Картаген. Тя, разбира се, разполагаше с пълен комплект слуги, които живееха постоянно в плантацията, но обеща да изпрати лодката обратно за всички градски прислужници — както нейните, така и онези на Мери, които искаха да се изнесат. И когато лодката се върна повторно в плантацията, тя не се изненада да види, че бяха дошли толкова малко. Духът на свободата в Чарлстън беше особено заразителен и много чернокожи очакваха хората на Шърман, сякаш те бяха ангели небесни. Така, Джулия се установи в края на януари в провинцията, готова да чака и да прави планове. Никой, който погледнеше гордото й безстрастно лице, можеше да се досети, че тя вече не е сигурна, че да си Ашли е достатъчно, за да бъде сразен всеки противник.

[1] „Сянка“ на английски е „шедоу“. — Б.пр. ↑

6.

Ако Джулия Ашли можеше да види какво става в Чарлстън, щеше да благодари на Бога, че не е там. На 18-и февруари армията на Юнионистите навлезе в града откъм юг, след като армията на Конфедерацията се изтегли на север. Главните сили на Шърман подминаха града, нанасяйки удар директно през центъра на щата в посока Кълъмбия. Но той бе обещал да отмъсти на арогантния Чарлстън, който беше подпалил войната и удържа на думата си. Той изпрати поделенията на Килпатрик да опожарят всички околни плантации и заложи на дълбоко вкоренения расов ужас на бялото население, изпращайки на върха на атаката полковете с безукорно облечени чернокожи воини. Славният 54-и Масачузетски полк мина в стегната маршова стъпка по „Мийтинг стрийт“, развял копринено знаме, на което пишеше „Свобода“, и пеейки „Тялото на Джон Браун“. Когато стигнаха долната част на града, гласовете им едва се чуваха от шума на стъпките им по разбитите стъкла на прозорците, които покриваха улиците. Но на лицата им грееше усмивката на освобождението и те бяха заобиколени от тълпи танцуващи, смеещи се хора, които същата сутрин все още бяха роби.

След победния марш офицерите им — бели до последния човек — заповядаха на войниците да изпълнят следващата задача. И те влязоха във всяка сграда, дом, офис, склад, магазин. Всеки срещнат негър научаваше новината, че е свободен и беше прегърнат. Всички огнестрелни оръжия бяха конфискувани и всяка „изоставена“ собственост беше завзета. Люси Енсън наблюдаваше със страх от прозореца на Ендрю рота войници да влиза в дома на Джулия. Никой от Енсънови не се беше евакуирал. Ендрю не можеше да се движи и майка му забрани на останалите да го напускат. Лавиния се скри в килера зад стария гардероб; тя стоеше там сгушена и заглушаваше несвързаното бърборене, което не можеше да овладее, затискайки устата си със стара копринена кърпа. Ендрю беше упоен с лауданум, поставен в чаша бренди, за да не изложи на риск живота им, като се опита да защитава своя дом и семейство. Мисис Енсън и Люси се подкрепяха взаимно без думи, изправени в стаята на Ендрю между вратата и леглото, в което той спеше.

Шумът навън привлече Люси до прозореца. Тя гледаше колоната войници, които изнасяха сребърната посуда, огледалата и бъчвите вино от дома на Джулия. Неочаквано ги спря пристигането на здрав офицер в униформа с еполети, който се появи на огромен скопен жребец. Тя не чу какво им каза, но дейността на войниците изведнъж смени посоката си и те се захванаха да връщат всичко, което бяха успели да изнесат.

— Мис Ема — прошепна тя, — те не крадат. Появи се някакъв бял генерал и ги накара да спрат. О, може би той ще им каже да ни оставят на мира. Мис Ема, ще сляза да говоря с него.

— Не можеш да разговаряш с войник на янките, независимо дали е генерал или не е — отряза свекърва й.

— Но това може да ни спаси. Следващата къща е нашата, а ако тези войници видят Ендрю и генералът не е тук да ги спре, кой може да каже какво ще направят?

Мисис Енсън величествено прекоси стаята, приближавайки до прозореца. Тя не искаше да наведе глава и затова погледна по продължение на дългия си нос към сцената, която се развиваше долу. Изведнъж тя се засмя — звук, който не беше издавала, откакто се случи бедата с Ендрю.

— Слава богу, това е Дан Сикълс. Срещахме се с него всяко лято в Саратога. Че ние практически израснахме заедно. Той много се разстрои, когато се венчах за бащата на Ендрю. Сега всичко ще се оправи. — По лицето й потекоха сълзи на облекчение и тя почти изтича от стаята.

Люси зачака, подсъзнателно затаила дъх, докато Ема се отправяше от тяхната порта към командира, възседнал огромния кон. Тя ахна от преждевременна радост, когато генералът, виждайки мисис Енсън, слезе от коня и се поклони. Поведението на мисис Енсън беше притеснителна пародия на най-откровените флиртове на нейната дъщеря. Тя свиваше и сгъваше ветрилото си, поглеждайки генерала над него, докато говореше. Но неговата реакция предизвика внезапна промяна: мисис Енсън отпусна ръката с ветрилото и източи глава напред като стара костенурка. Устните й бързо се раздвижиха. Генералът разпери ръце, като че ли се опитваше да я накара да го изслуша. И понеже тя не спря да бърбори, той се отдръпна от нея и застана във вдървена военна стойка. В следващия момент заговори Сикълс. Ема Енсън го хвана за ръкава, но той се изплъзна и й обърна гръб — гръб като стена. Той извика нещо на един любопитен офицер, който стоеше до портата на дома на Енсънови, яхна коня и замина, без повече да се обръща.

Мис Енсън остана замръзнала като статуя. Тогава забеляза офицера, който я наблюдаваше. Тя отметна глава назад с характерния за нея високомерен жест и бавно се отправи към дома си. Люси изтича да я посрещне, повече изплашена от онова, което се бе разиграло пред очите й, отколкото от перспективата за другото, което нашествениците можеха да извършат. Майката на Ендрю винаги я беше потискала. Сега усещаше съжаление за нея и тази емоция беше ужасяваща.

— Видя ли какво стана, Люси?

— Да, мадам — Люси заби поглед в пода.

— Благодаря на Бога, че Ендрю не стана свидетел на това как майка му унижи себе си и него. Това беше последният път, когато помолих един янки за нещо. Не ще допусна никой от семейството ми да го направи.

Люси искрено желаеше да дари на мисис Енсън усамотението, от което възрастната жена очевидно се нуждаеше, но собствените й нужди бяха по-силни. Тя трябваше да знае какво ще стане с Ендрю и нейното детенце.

— Извинете ме, мисис Ема, но какво ви каза той?

Мисис Енсън трепна и излезе от транса, в който беше изпаднала.

— Какво каза ли? Каза, че щял да съобщи на майка си, че ме е срещнал и че съм изглеждала добре. След това допълни, че ще вземе дома на Джулия Ашли за своя щабквартира. След това каза, че армията ще конфискува моята къща за нуждите на друг офицер. Когато му обясних, че Ендрю не бива да бъде безпокоен, той спомена, че е загубил във войната своя баща и своя брат. След това се засмя с ужасен смях и ми цитира думите на своя началник: „Войната е Ад“. И обеща да изпрати група бели войници, които щели да ми помогнат да събера някои дрехи и да преместим Ендрю. Трябвало да оставим всичко в къщата за някакъв проклет янки, който щял да има нужда от него.

— Какво ще правим сега?

— Онова, което трябва. Ще изпратим слугите да почистят малката ти къща на „Мийтинг стрийт“ и ще откараме Ендрю там — тя започна да се изкачва по стълбището. — Разбира се, това ще бъде възможно, само ако са ни останали някакви слуги. Ако не, тогава ти, Лавиния и аз ще трябва да се справим сами. Сега ще остана за няколко минути в стаята си сама, Люси. Искам да си припомня отново всеки унизителен момент на онова, което се случи. Искам да бъда сигурна, че ще запомня всичко. И после, когато войната свърши, ще поискам ретрибуция за всяка отделна секунда.

Викът на Люси я спря на стълбите:

— Какво искаш да кажеш с това „когато войната свърши“? Чарлстън падна. С нас е свършено.

Ема Енсън се обърна и погледна надолу:

— Глупости. По време на революцията Чарлстън беше окупиран цели две години преди да спечелим. Историята винаги се повтаря. Разликата е само в това, че британците тогава бяха джентълмени. Аз със сигурност няма да отида пак в Саратога. Не искам да имам нищо общо с измет и парвенюта — и тя величествено продължи нагоре. Люси се свлече на долното стъпало и заплака отпуснала глава на ръката си.

Остро „С-с-ст“ я накара да се озърне. Беше Джеремая:

— Какво става, мис Люси? Ще откарат ли янките миста Ендрю?

— О, Джеремая, толкова съм щастлива да те видя. Мислех, че си заминал.

Високият чернокож излезе от сенките в хола.

— Излязох само да погледна парада, мем. Повечето от останалите лудуват край Уайт Пойнт Гардънс. Има фойерверки и така нататък. Но аз не мога да изоставя миста Ендрю за дълго. Отгледах го от малък, нали знаете. Не мога да го изоставя сега, когато сините униформи са по петите му.

Люси избърса лицето си с ръкав.

— Благодаря ти, Джеремая — каза тя, — ти си истински приятел. Мистър Ендрю ще има нужда от теб повече от всякога. Всички ще имаме нужда от теб. Ще се преместим в дома на „Мийтинг стрийт“, колкото е възможно по-скоро. Янките ще останат да живеят на „Шарлот стрийт“, а ние не желаем да сме наоколо. Ако свалиш няколко сандъка от килера, ще започнем да опаковаме нещата на мистър Ендрю. — Тя прекоси хола и взе една картина на Ендрю като малко момченце, която висеше над малката маса. — Ще започна с това. Те няма да имат никаква нужда от вещите на Ендрю.

След половин час Ендрю, все още в безсъзнание, бе отнесен от грижовния Джеремая до каретата на Ема Енсън. Люси и Лавиния го прикрепяха, докато Джеремая бавно ги откара по „Мийтинг стрийт“ покрай покритите със следи от снарядите къщи и обгорелите основи на едно време величествените домове. Ема Енсън остана сама, за да надзирава натоварването на своите сандъци на фургона, предоставен по разпореждане на генерал Сикълс. Тя стоеше неподвижна в топлата дневна и чакаше фургона да я откара заедно с вещите й до дома на своя син. Беше изпаднала в състояние на шок, толкова изумена от събитията, че не можеше да застави очите си да се затворят. Те гледаха широко разтворени смеещите се чернокожи войници, които бяха събрали всички малки декоративни предмети в шапките си. И когато китайските порцеланови вази паднаха от перваза над камината и се разбиха, тя изобщо не реагира.

На двадесет мили оттам, нагоре по течението на широката извиваща се река Ашли, Джулия гледаше с телескоп през един малък прозорец. Както по реката, така и в края на застлания с греди път за каретите не се забелязваше никакво движение. Тя скръцна със зъби. Шърман очевидно настъпваше. Беше само въпрос на време подпалвачите му да стигнат до имението. На време, но на колко време? Никой не можеше да каже. Чакането я измъчваше.

Тя затвори телескопа с щракване и се отдалечи от прозореца. Вече беше обиколила къщата тази сутрин, но реши да го направи още веднъж. Определено имаше усещане за сбогуване. Дори ако планът й сработеше, тя едва ли щеше да има много възможности отново да мине по чудесните, подредени стаи и алеите на градините. Спокойствието, усещаше тя, съвсем скоро щеше да напусне за дълго имението.

Слугите бяха добре обучени. Когато чуеха твърдите стъпки на приближаващата Джулия, те изчезваха от пътя й, готови да се отзоват при първото й повикване. Тя ходеше бавно, докосваше някоя статуетка от неглазиран порцелан, подреждаше разместените оранжерийни лилии във вазите, изпълващи всяка стая, спираше пред портретите на майка си и баща си, на нейните деди и прадеди, на нея самата и на Мери като деца, седнали в краката на красивата си майка и — нейният фаворит — спретнатия по-малък син, основал баронството с дарение на Крал Чарлз през 1675 година. Джулия изпитваше някаква особена обич към него. Той изглеждаше малко абсурден с изисканата си перука и сатенения брич до коленете. В очите му определено се долавяше блясък. Нищо чудно, че никой не се беше оказал в състояние да му попречи да направи цяла империя в пустошите на Каролина. Джулия повдигна брадичка. Сега нищо не можеше да й попречи да задържи тази империя. Тя бързо прекоси големия хол, пресичащ къщата по ширина, излезе на широката веранда с колоните по нея и започна да се спуска по стъпалата. Дори не се обърна да погледне величествената постройка.

Подмина тухлените кухни, навеса за опушване на месо, конюшните, хамбарите и се озова в центъра на пътя между редиците бунгала на робите. В края на алеята имаше малка борова горичка; тя стигна до нея и отвори вратата от ковано желязо на семейното гробище. Все така забързана подмина мраморната катафалка, след това излезе през вратичката от далечната страна и забави ход, едва когато наближи порутения котидж, иззидан от „таби“ — материал от смлени мидени черупки, използван от първите заселници, за да издигнат устойчиви на огъня постройки. Къщата отразяваше величието на фамилия Ашли през 18-и век, но в този миг тя търсеше онази решимост, която бе съпровождала първата Каролина Ашли през трудностите, за да стигне до това великолепие.

Тя притисна буза до грубата стена на котиджа. Стената изглеждаше силна и способна да понесе изпитанието на времето. И тя самата щеше да бъде такава. Обърна се и се върна по същия път до портичката на градината. Озовала се там, тя методично мина по алеите, отбелязвайки, че азалиите бяха готови да разцъфнат, че градинарите още не са подрязали дърветата, въпреки че онзи ден им беше наредила да се захванат с това.

Извади от джоба си малък бележник и си отбеляза това. Фонтаните трябваше да се изстържат. Нова бележка. И преди да свърши обиколката, три страници от бележничето бяха изпълнени със ситния й отработен почерк. Докато можеше да ръководи, животът в баронското имение щеше да продължава нормалния си ход.

Докато можеше. Знаеше, че това едва ли щеше да продължи повече от още някой друг ден. Или някой друг час. А междувременно трябваше да се занимава с нещо, иначе нямаше да издържи на напрежението. А това беше немислимо. Хората й зависеха от нейната сила. Те трябваше да бъдат успокоени. Дори онези, които не зависеха от нея, които очакваха с нетърпение да посрещнат янките — те трябваше да бъдат удържани, макар и само със силата на нейната личност, за да не заразят и другите. Една бяла жена, сама сред стотици роби, не може да си позволи прояви на слабост или страх. Джулия решително се изкачи по широките стъпала на стълбището и влезе у дома. Имаше работа за вършене.

Проверяваше спалното бельо с прислужницата Пенси, когато чу викове откъм двора. Изражението на спокойствие не напусна лицето й — беше се подготвила за този момент и сега бе готова. Слава богу, чакането най-сетне свърши. Погледна Пенси и спря треперенето й само със силата на волята си.

— Тези чаршафи ще ни изкарат поне още две години — каза тя, — а тогава ще отворим някои от сандъците в килера. — Тя затвори и заключи вратата към големия гардероб. — Можеш да си вървиш, Пенси. Кажи на Джеферсън, че слизам. — Пенси повдигна полите на роклята си и изтича към стълбището.

Когато Джулия слезе на двора, там цареше суматоха. В центъра ококорен стоеше Джона — надзирателя на Мидълтънови, които притежаваха плантацията в съседство с баронството. Той се вайкаше, стенеше и викаше:

— Опожаряват! — виеше той. — Избиват животните, подпалват нивите и къщите! Този само понечи да се обади и войника му разсече главата със сабята си като пъпеш! Истински сини дяволи, които се смеят, обгърнати в адски огън.

Събралите се около него роби на Джулия бяха на колене, клатеха се напред-назад и вдигаха ръце към бледото зимно небе.

— Гори! — викаха те като ехо на думите на Джона. — Гори! — и воят им премина в пронизителен писък.

Джулия погледна надолу по реката към Мидълтън Плейс. Там започваха да се издигат облаци черен дим. Не й оставаше много време. Тя удари по железния триъгълник, който висеше в близост до задната врата. В неочакваната тишина, настъпила в затихващото ехо, тя заговори с остър глас, ясно изговаряйки всяка дума:

— Янките няма да опожарят баронството. Няма да им позволя. Също така те няма да ви причинят нищо лошо, нито ще ви оставят да гладувате. Джеси, събери децата и ги отведи в трапезарията. Нека седнат на пода под масата. Дай им някакви сладкиши и им кажи да не издават нито звук… Грифин… Дайна… Снипи… Езекийл… Соломон… Джупитер…

Тя извика имената на най-добре обучените и най-смелите слуги в тълпата и издаде заповеди да приведат в действие стратегията, която беше разработила за борба с янките. По-малките домашни животни и птиците бяха вкарани в къщата и получиха неочаквана храна, напоена с уиски, за да заспят. По-големите животни заедно с оборудването бяха откарани на скрито из гората и тресавищата. Навесът за опушване, както и студеното помещение бяха вече изпразнени от храна — бутовете шунка, питите сирене бяха натрупани в ъглите на балната зала.

Командирите, избрани от Джулия, избраха на свой ред помощници и се забързаха да изпълнят заповедите. Ужасът им се смени с възбуда. След като мис Джулия казваше, че няма да допусне янките да им сторят нещо лошо, значи нямаше от какво да се страхуват, а необичайните задачи, които им бе възложила, бяха толкова вълнуващи. Малко от тях се питаха как Джулия смята да се противопостави сама на цяла армия. Те я боготворяха в такава степен, че смятаха, че е способна на всичко.

Когато дворът се изпразни, Джулия се обърна към раненото момче от Мидълтън Плейс:

— Сега иди в кухнята и кажи на Уили да приготви аптечката. Аз ще дойда след малко и ще превържа изгарянията и раните ти. Как се казваш?

— Джона, мем.

— Не се безпокой, Джона. Всичко ще бъде наред. Сега бягай. Кажи също на Дайна да извади четири буркана ягодово сладко от склада. Ще запомниш ли всичко?

— Да, мем.

— Тръгвай тогава.

Джулия се задържа за миг, оглеждайки реда в двора на кухнята, където не беше останало почти нищо, събирайки сили за това, което й предстоеше. След това повдигна костеливата си брадичка още по-високо и влезе в къщата.

В кухнята цареше пълен хаос. Цялата домашна прислуга се беше напъхала там и всички викаха един срещу другиго. Джулия сграбчи една дълга калаена лъжица и удари с нея по медния казан.

— Спрете! — изкомандва тя. Мигновено настъпи тишина. — Дайна — заповяда тя, — донеси ми бурканите и една лъжица. Ще искам също и една от старите ти престилки. Някоя с повече петна по нея.

— Мис Джулия, луда ли сте? Сигурно не помните. Ягодовото сладко не ви понася.

— Помня много добре. Дай бурканите и намери престилка.

Малко по-късно Джулия седеше облегната на стената в близост до предната врата и гледаше през малките прозорчета, странично на нея. Чувстваше се сякаш винаги беше седяла тук. Къде, по дяволите, бяха проклетите янки?

Представляваше грозна шокираща гледка. Ъгловатото й тяло бе облечено в стара, избеляла басмена рокля, собственост на Пенси. Полите и деколтето бяха покрити с мазни петна, направени преди малко благодарение на мазнината в тигана, в който се пържеха пилетата. Те миришеха на застояло. Изцапаната престилка на Дайна беше намачкана добре и натрита с пепел, която покриваше по-голямата част и от басмената рокля. Косата на Джулия беше като леговище на плъх. Тя я беше извадила от стегнатия кок, беше я разбъркала с две ръце и я беше посипала с мазнина и сажди. Всеки видим инч от нея беше мръсен, с изключение на лицето и ръцете й.

Ръцете й бяха вързани зад гърба й. Също както лицето и цялото й тяло, те бяха покрити с пулсиращи червени петна, резултат от острата й алергия към ягодите. Сърбежът я подлудяваше. Беше заповядала да я завържат, за да не се издере до кръв.

Започваше да пада ранен зимен здрач, по-ранен от обикновено поради облаците дим, носени нагоре по реката от горящите постройки в Мидълтън Плейс. Скоро нямаше да може да вижда нищо и всичките й приготовления щяха да отидат нахалост.

— Пенси — обади се тя, — запали газената лампа и я захлупи с кошчето за боклук като абажур. — Усилието дори от тези й кратки думи едва не я задави. В хола се разнасяше миризма като от отворен гроб. Три бута развалено еленско месо висяха от полилея. Отвратителната сладникава миризма на разлагащата се плът се подсилваше от острия мирис на терпентин, с който бяха напръскани всички килими и завеси.

Драсването на кибритената клечка едва не накара Джулия да подскочи. „Овладей се“, каза си тя с гняв. След това чу още едно издраскване, този път по-слабо. Наклони лице още по-близо до прозореца. Да, беше шум от копитата на коне по чакъла на дългата алея. Сърцето й лудо заби. Моментът най-сетне настъпваше. Джулия престана да усеща сърбежа, страхът й се изпари. Тя беше като хазартен играч, заложил всичко на една карта. Тялото й сега беше плуваше в адреналин и сякаш се издигаше във въздуха от високата мелодия на възбудата.

— Пенси — прошепна тя, — те идват. Развържи ме.

Кавалеристите завиха по пътя, който водеше до централния вход. Предвождаше ги самия Килпатрик — печално известния офицер на Шърман, добил славата си като най-бруталния млад командир.

— Изглежда изоставена — обади се той. — Слугите май са избягали.

— О, те ще наизлязат от гората, като запалим огъня — засмя се неговият помощник. Той прочисти гърло и се изплю на белите мраморни стъпала.

— Винаги правят така. Иди при колоната и им кажи да идват насам. Ще лагеруваме тук тази нощ, а сутринта ще запалим всичко.

Помощникът му обърна изморената си кобила. Но преди да забие шпори в слабините й, голямата врата на къщата се разтвори и някаква жена плашило, залитайки излезе на площадката, държейки високо газена лампа пред себе си.

— Слава богу — изграчи Джулия. — Има ли лекар във вашата армия? Тук има шейсет черни болни от шарка и повече не мога да направя нищо за тях. — Тя вдигна лампата и я разклати. Трепкащата светлина озари подпухналото й, покрито с петна лице. Зад нея, невидима в сенките на хола, Пенси размахваше две огромни ветрила от палмови листа и издухваше смрадта към разтворената врата.

Килпатрик и хората му опънаха юздите и дръпнаха конете назад.

— Не можем да помогнем! — извика един от тях. — Стойте по-далече от нас!

Джулия залитна напред и посегна с отеклата си ръка към юздите на коня на Килпатрик.

— Трябва да ни помогнете — изстена тя. — Четирима вече умряха, а ние сме толкова слаби, че даже не можем да ги погребем. Помогнете ми! — От нея полъхна на разложена плът.

Миризмата сякаш удари Килпатрик през лицето.

— Боже в небесата! — изръмжа той, — да се махаме оттук.

Ездачите, галопирайки, се отдалечиха, за да се присъединят към основната група. Зад тях продължаваха да се разнасят виковете на Джулия:

— Помощ, помогнете ми!

В отговор се чуваха само чаткащите копита.

След това и те заглъхнаха. Разнесе се смехът на Джулия. Тя се отпусна на стъпалата, прималяла от настъпващата едва сега реакция и продължи да се смее, докато по подпухналите й бузи потекоха сълзи.

— Пенси — извика тя, — донеси ми лайка. Така ме сърби, че направо ще полудея!

Книга втора
1865

7.

Шед Симмънс гребеше в пропускащата вода лодка по течението на Купър Ривър, проклинайки прилива, който през последния половин час идваше срещу него. От време на време се обръщаше, за да погледне с безпокойство отпуснатата на носа на лодката фигура на Пинкни. Надяваше се Пини само да е заспал — пътуването им от Вирджиния дотук бе докарало и двама им до границата на изтощението.

Но сега вече бяха накрая. Отдясно на Шед се виждаха останките на кейове и складове, надвесени над реката. Острата миризма на овъглено дърво гротескно се смесваше с тежкия аромат на жасмин и глициния, полъхващ от обраслите в бурени градини в града.

Изведнъж притъмнялото небе се озари в яркочервено. Блясъкът беше като от експлозията на мина. Шед се хвърли в мръсната локва вода на дъното на лодката. Разклащането, което предизвика, разбуди Пинкни и той надигна глава.

— Какво по дяволите…?

— Не може да ни обстрелват — изправи се Шед. — Проклетата война свърши. — Бяха научили новината за поражението на Лий от Юнионистки войници, които ги изненадаха, докато спяха в изоставен вагон.

Когато отново погледнаха с тревога към небето, то отново присветна, този път в жълто и зелено. Бяха фойерверки.

— Не мога да повярвам — каза Пинкни. След това се разсмя: — Как мислиш, дали това не е в чест на нашето завръщане?

Смехът му беше груб, но искрен. Имаше дни, дълги дни, когато го измъчваха съмнения дали изобщо някога ще се върне у дома. А ето, сега някакви необясними ракети осветяваха бялата камбанария на „Сейнт Майкъл“ в карнавални цветове. Носът му долови сладко-горчивия дъх, разнасящ се от синьо-черните кални локви, останали след отлива. Този мирис — нещо кошмарно за гостите, бе серен парфюм на принадлежност за онези, които го познаваха от рождението си. Вълна на щастие стопли измъченото му сърце.

— Я спри тук, Шед — показа той с ръка. — Би трябвало да има едни стъпала, ако ги намерим. Когато се изкатерим през боклуците, ще се озовем в началото на „Трад стрийт“.

От реката до дома на Пинкни имаше само три преки, но пътят им отне много време. Шед трябваше да се справи с канонадата от впечатления, защото никога по-рано не беше виждал град. Високите сгради от двете страни на тясната „Трад стрийт“ се издигаха заплашително над тях; Шед имаше усещането, че минава през затворен планински проход. На няколко пъти той погледна нагоре, подсъзнателно търсейки снайперисти по скалите. През начупената линия на покривите небето проблясваше и пак притъмняваше през случайни интервали от изстрелваните фойерверки. Звукът на техните експлозии, макар и приглушен, беше ясно доловим. Челюстите на Шед бързо се движеха и в нервна възбуда той прехвърляше топката тютюн от едната буза на другата.

Пинкни също се озърташе. Сгъстяващият се здрач играеше козметична роля. Той можеше да различи само една малка част от пораженията, нанесени от обсадата. За него познатите домове по старите им места представляваха успокоителна гледка. Той крачеше нестабилно по плочите на тротоара и няколко пъти се натъкна на стените на домовете от лявата му страна. Все още не беше усвоил новото усещане за равновесие, с което щеше да живее през останалата част на живота си. Десният му ръкав беше полупразен и свободно се клатеше от лакътя надолу и липсващата контратежест му причиняваше неудобство.

Шед започна да се отпуска едва когато излязоха на „Мийтинг стрийт“. Улицата беше широка и директно пред него в отвореното пространство между градини и гробище се виждаше църква с две кубета. И двамата закрачиха по-бързо.

— У дома сме, Шед!

Домът на Трад беше с плътно спуснати кепенци, но през дупките от шрапнели в тях проникваше слаба светлина. Те бързо минаха през портата и се озоваха пред висока тухлена стена с желязна врата, едното крило на която висеше на огънатите панти.

— Ще заобиколим отзад — каза тихо Пинкни. — Ще трябва да се поизчистим, преди да се изправим пред дамите. — Зелените звезди над тях осветяваха с призрачна светлина брадясалото му лице и сплъстената коса.

— Мисля, че си прав, кеп. — Шед изплю струя тютюнев сок на улицата, погледна отново високите, призрачно бели колони по верандите, сви рамене, след което се освободи също и от топката тютюн в устата си.

Те минаха по дължината на павирания път за карети до незастлания заден двор, отвъд буренясалата градина. Там, с гръб към тях, стоеше млада чернокожа жена и простираше влажно бельо на тънко въже, опънато между две дървета. Басмената й рокля и пъстрата кърпа бяха единственото цветно петно в полумрака. Постройките в двора бяха иззидани от онези уникални сиво-розови тухли, произвеждани само в предвоенен Чарлстън; ръбовете им смътно се различаваха в сивкавия сумрак и нарядко проблясваха в розово, отразявайки отблясъка на фойерверките.

— Софи? Ти ли си? — Пинкни не беше уверен.

Жената изпусна огромната мокра нощница и се извъртя на пети.

— Слава Господи! Мист Пинкни! — Тя притисна ръце върху сърцето си. Когато той се приближи, тя ги повдигна и притисна бузите си: — Какво вижда аз? — изстена тя. — Кожа и кокал. И нещо липсва! — Тя изпусна тънък, остър вик на печал.

— Софи, спри да виеш. Така ли се посрещат двама герои? — Той не бе в състояние да продължи по-нататък изкуствената безгрижност. — Софи, умолявам те! — извика. Беше се подготвил психически да не позволи да бъде засегнат от реакцията на семейството, когато научат за ръката му. Беше постигнал пълен контрол над емоциите си. Но това бе във Вирджиния, в армията. И ето че сега, когато най-накрая отново си беше у дома, контролът му се изплъзваше. Прекалено много емоции се блъскаха в сърцето му. Той изпитваше желание да падне върху земята на познатия двор и да я прегърне. Искаше да отметне глава назад и да завие от болка при вида на замазаните дупки по стените и от страх пред онова, което бъдещето щеше да му донесе. Но вълнението, което изпитваше в момента, не се показа на изпитото му лице. Той се усмихна на Софи и я потупа по рамото. — Всичко е наред — успокои я той. — Наистина всичко е наред.

Жената затисна с юмрук в устата си, докато не замълча.

— Е, така е по-добре — окуражи я Пинкни. След това направи жест на Шед, който се приближи: — Шед, това е Софи. Едно време се грижеше за мама и дрехите й, но ако съдя по цялото това пране, изглежда сега е поела цялото семейство…

— Да, сър — изломоти Софи, — и за мис Джулия, особено за нея.

— Мис Джулия? Тя тук ли живее?

— Да, сър. Янки генерал живее на „Шарлот стрийт“ в дома на мис Джулия.

— Ясно. Ами… Софи, това тук е мистър Симмънс. Той ще живее с нас. Но не се безпокой. Той не държи особено на прането, както и аз също. Котлето с вода за миене още ли е на огъня?

— Огънят изгаснал, но аз оставила вода.

— В такъв случай, Софи, ще те помоля да сложиш малко дърва и да го запалиш. Мистър Симмънс и аз ще трябва добре да се поизмием със сапун, разбира се, а след това ще е най-добре да извариш тези дрехи.

— Да, сър, мист Пинкни. Ще кажа на Соломон да отнесе ваната във вашата стая.

— Не прави това. В тези дрехи имам спътници, които не искам да отнасям и у дома. Ще се измием тук, на двора. А ти… да не поглеждаш, ясно ли е?

— О, мист Пинкни! — Софи игриво се изкиска.

— Добре тогава, хващай се на работа. И Софи… ще имаме нужда от бръснач и някои чисти дрехи. Навремето оставих някои неща в моя гардероб. Още ли са там?

— Да, сър.

— Ще бъда доволен, ако се поразтичаш.

— Да, сър… Мист Пинкни? Аз тръгва, но иска да ти каже, че всички ще са доволни, че се върна. Този дом има нужда от мъж.

— Благодаря ти, Софи. И най-добре ще е този мъж да е чист, как мислиш?

— Да, сър. Аз тръгва да върши — и тя изтича към кухненската пристройка.

Пинкни вдигна газената лампа високо и поведе Шед към дневната. И двамата бяха вече чисти и това горе-долу беше всичко, което можеше да се каже за тях. Предвоенните дрехи на Пини стояха свободно на отслабналото му тяло и буквално скриваха Шед от погледа.

— Леля ми Джулия е Горгона, Шед — предупреди го той. — Не допускай нищо, което ще каже, да те разстройва. — И той почука на рамката на отворената врата.

Джулия вдигна поглед от гергефа. Използваше го, за да закърпи някаква риза на Стюарт с добре познатия му блестящ конец, с който бродираше навремето.

— Добър вечер, Пинкни — произнесе тя със спокоен глас. — Не стой там, ела и седни.

За един безкраен миг Пинкни не можа да накара краката си да помръднат. Очите му скачаха от предмет на предмет в стаята, която познаваше от най-ранното си детство, и попиваха пораженията, нанесени от войната. Изчезнали бяха сребърните купи, в които някога се поднасяха уханни сладкиши на блестящите махагонови маси. Нямаше ги и кристалните вази, в които винаги бе имало свежи цветя. А също и порцелановите статуйки на кученца, които бдяха на страна по перваза над камината. Всъщност, всичкият порцелан беше изчезнал — дрезденските овчар и овчарка, чиито глуповати усмивки винаги го бяха вбесявали, малката китайска танцьорка и миниатюрното цветно дърво, боядисано върху малкото ветрило, кутиите с капаци, които винаги бяха претъпкани с любимите бонбони на майка му. Изчезнало беше и всичко, за което си спомняше. Всички красиви и фриволни дреболии бяха изчезнали.

Сребристо синята коприна, която покриваше стените, беше на петна, драпериите ги нямаше. Някаква картина висеше дразнещо ниско на една от стените. По следите около нея ставаше очевидна ролята й за прикриване на замазаната дупка от парче от снаряд. И това беше единствената картина в стаята. Тъмни правоъгълници маркираха местата, където едно време бяха висели деликатните, излъчващи светлина пейзажи.

Беше останала по-малко от половината от мебелировката. Дълбоки бразди по краката на столовете говореха за краката на хора в шпори, които бяха седели на тях. Прецизни квадрати свидетелстваха за майсторството на Джулия при закърпване на разкъсаната тапицерия. Ожуленият под беше излъскан, но все още се виждаха треските по ръбовете на улеите, останали след преместването на тежкото писалище. Не се виждаха меките, избелели килими, които в миналото щяха да бъдат използвани, за да се скрият тези рани.

Пинкни се насили да влезе в стаята. Той предпазливо пристъпи по голия, ожулен под. Очите на Джулия за миг се разшириха, когато тя забеляза запретнатия му празен ръкав.

— О, боже! Страшно съжалявам. Много ли те боли?

— Вече не, слава богу. Лельо Джулия, нека ти представя моя приятел Шед Симмънс. Загубих ръката си, но Шед ми спаси живота.

Джулия погледна Шед. Не направи опит да скрие отвращението си. Пинкни усети съживителен прилив на гняв. Той погледна леля си с предизвикателните си стоманеносини очи.

— В такъв случай мистър Симмънс определено е добре дошъл — каза Джулия. Не се постара фразата да прозвучи убедително.

Пинкни се обърна към Шед, който продължаваше да се колебае в коридора:

— Казах ти — промърмори той. — Хайде, влез. Може да лае, но със сигурност не хапе. Извинявай, Шед.

— О, сблъсквал съм се и с по-страшни неща — отвърна момчето. Влезе в стаята с походка, в която се долавяше напереност. — Как сте, мем? — обърна се той към Джулия. След което се настани в един висок стол, чиито странични облегалки го скриха от погледа й. Както и нея от неговия.

Пини си избра едно столче по-наблизо до леля си. От гнева по бузите му бяха избили червени петна. Той страстно искаше да може да изкаже какво мисли в момента. Но Джулия му беше леля, беше по-възрастна от него и беше дама.

— Благодаря за фойерверките — спря се на нещо друго той.

Иронията не остана незабелязана от Джулия, но и не наруши киселата й надменност. Без да вдига поглед от ръкоделието си, тя обясни повода. Беше четвъртата годишнина от превземането на Форт Съмтър и началото на войната. Още от началото на окупацията на Чарлстън през февруари, основната задача на Юнионистката армия беше да се възстанови форта и да се отвори наново. Малкото парче земя в залива, едно време символ на Юга, се беше превърнало в символ на Севера. За тази годишнина бяха пристигнали параходи чак от Ню Йорк и Бостън, докарали на борда си триумфиращите дейци на аболиционизма, предвождани от самия Хенри Уорд Бийчър. Майор — сега полковник — Андерсън, който се беше предал през април 1961 година, сега беше пак в Чарлстън, за да вдигне знамето, което беше свалил преди четири години.

— През целия ден гърмяха топовни салюти. Заболя ме главата. А сега и тези фойерверки. Всичко това е за забавление на чернокожите пияници в Уайт Пойнт Гардънс и за да се припомни на останалите какво бяха тези осемнайсет месеца обсада. Затворих кепенците, разбира се. Не искам да ставам част от всичко това, дори и само като свидетел.

Раздразнението на леля му подейства успокоително на Пинкни. Джулия си беше все такава, каквато винаги си беше била. И до момента беше реагирала само веднъж и то по задължение, на липсващата му ръка. Нейното безразличие имаше странно лечебно въздействие, а острият й и неспокоен тон го караше да се чувства у дома, въпреки всички промени.

— Кажи нещо за Стюарт, за мама и Лизи — помоли я той. — Те едва ли са отишли да гледат фойерверките.

— Разбира се, че не. Лизи беше сложена да си легне както обикновено веднага след чая. Стюарт се съгласи с неудоволствие да придружи майка ти на парти. Джентълмените пооредяха, така че даже дванайсетгодишните момчета имат нови задължения.

— Горкият Стюарт — ухили се Пинкни. — Дванайсет години не са възраст, на която да се възхищаваш на дамите. Но как успя милата мама да намери парти в тези дни?

— Правят ги всеки петък. Сали Брютън — кой друг? — ги събира и е измислила нещо, което нарича „парти на спасението“. Всеки дом, в който е останало пиано, поема организацията следващия път. През следобеда момчетата разместват останалите мебели и килими и лъскат пода. Вечерите пък момиченцата се редуват на пианото, докато младите танцуват. Разхлаждат се с чаши за пунш, пълни с вода. Някой бил предложил да наричат събиранията „водни танци“, вместо „танци на чай“, но Сали реши, че това не звучи достатъчно драматично.

— Хората гладуват ли? — попита Пинкни, поглеждайки отслабналото тяло на леля си.

— Почти — направи гримаса тя. — Цялата храна е в ръцете на янките. Раздават купони за снабдяване от интендантската им служба — ориз, брашно, оцет, осолено свинско, смляна царевица — а черните се нареждат на опашка, за да получат каквото се дава. Пенси, Соломон и Хати губят по половин ден там, за да донесат нещо за вечеря.

— Не могат ли и белите да се наредят на опашка?

— Могат, но не искат. — Смехът на Джулия прозвуча като проклятие. — Не искаме да доставим на сините дяволи това удоволствие. Във Вирджиния войната може и да е свършила, но тук едва сега е започнала. Ние срещу тях.

И с помощта на епизодични въпроси от страна на Пинкни Джулия разказа безстрастно и подробно за събитията в Чарлстън от последния му отпуск досега, както и за условията, в които им се налагаше да живеят сега.

В дните непосредствено след окупацията войниците на Юниона се настанили във всички непострадали сгради от „Калхаун стрийт“ нататък и преместили чарлстънци в Стария град. Освен това подпалили всички складове, пълни с памук и ориз, което унищожило и кейовете. Известно време изглеждало, като че ли екзалтираните доброволци могат да опожарят целия град, но офицерите им успели да ги удържат. Единственият унищожен дом бил онзи на френския консул, където някой от хугенотите в Чарлстън били складирали на сигурно място различни неща с международно предназначение.

Освободените роби от града, както и надошлите от плантациите образували безкрайна процесия из града и спели в порутените домове, в парковете и по улиците. По силата на Военна заповед номер 15, издадена от Шърман, цялата земя от Бофор до Чарлстън била конфискувана, за да се преразпредели в полза на освободените роби, които следвали армията му през Джорджия. В този район влязло и баронското имение. Един от генералите на Шърман, човек на име Сексън, трябвало да раздаде 485000 акра земя. Той произнесъл реч в Чарлстън: „Дойдох да ви кажа да вземете земята“, което повечето черни разбрали като покана да си изберат, която земя пожелаят. Из целия град се появили съобразителни мошеници, които отворили сергии и продавали номерирани колчета по долар парчето. Те разправяли, че всичко, което един чернокож трябвало да направи, е да забие колче там, където си хареса и с това ставал собственик на четиридесетте акра около колчето.

— Доколкото разбрах — разказваше Джулия, — известен брой от кандидатите се опитали успешно да се взаимоизбият. На всичко отгоре не бяха много доволни и от своите благодетели.

Разгневени, смятащи, че са предадени, черните роби се изсипали обратно в града, където започнали да нападат всеки бял, когото срещали, дори офицерите на Юнионистката армия. Джулия се усмихна:

— Някой си генерал Гърни сметна, че е намерил решението. Той им каза да се върнат в плантациите северно от града и да се наемат на работа при белите на надница. Конфискуваната земя на юг била само за негрите от Джорджия. Всеки здрав негър, който остана, беше хванат да чисти улиците и развалините от бомбардировките. Започнаха вълнения с вдигане на много шум. Нощем беше просто невъзможно да се спи. След това офицерите тръгнаха из града, предлагайки да въоръжат всички бели с тояги, ако се съгласят да помогнат на янките да държат работниците под контрол. Мисля, че даже им плащаха нещо. Следващото нашествие в града беше от бедни бели от вътрешността. — Тя погледна бегло Шед, който седеше зад столчето на Пинкни. — Бяха хора, щастливи да счупят някоя друга глава срещу заплащане. Естествено, никой от хората, които познавахме, не би поискал такова нещо, макар че Стюарт имаше желание. Той си мислеше, че може да набие с тояга някой друг янки и никой няма да забележи. Трябваше да поговоря много сериозно с него.

— Стюарт? Но Стюарт е дете.

— Почакай да го видиш! — И тя подхвана разказа отново. Армията създала две отделни групи, за да удържи нещата под контрол: редовната окупационна войска и така нареченото „Бюро на освободените, бежанците и изоставените земи“, т.е. „конфискуваните земи“. Бюрото взело всички училищни сгради, включително „Южна Каролина“ в съседство и отворило девет училища за негърчета и възрастни. — Разбира се, в целия град няма девет училищни сгради. Повечето хора преди наемаха частни учители за децата си. Затова преоборудваха каквото им трябваше. „Сейнт Люк“ беше разчистена от всичко, та до покривките на олтара и сега е девическо училище за негърчета.

Пинкни си помисли за коледната литургия в тази църква и за лицето на Лавиния, сияещо до рамото му. Как ли щеше да реагира тя на празния ръкав под лакътя му сега? Той се насили да се вслуша в онова, което леля му разказваше.

— … честно да заработи някой друг долар. Освен това е много по-лесно да се научи едно черно момиченце на азбуката, отколкото как да слага масата.

— Извинявай, лельо Джулия. Не чух всичко, което каза.

— Аз не говоря на себе си, Пинкни. Не се разсейвай. — И за пореден път острият й тон по един странен начин успокои Пини. Някои неща поне не се бяха променили. — Казах, че повечето учители са от дамите, които познаваш — и тя назова една дузина имена. — Тъпите янки изпратиха деветдесет мисионери, които за никъде не стигаха, затова трябваше да наемат повече от седемдесет местни учители. Възрастни мъже за мъжките училища и дами — за девическите. Анабел Марион преподава четене, което е изненадващо, след като винаги съм я считала за неграмотна. Тя разказва, че имало над три хиляди ученици. Майка ти искаше да се предложи за учителка, но аз я убедих, че те не са стигнали дотам, че да чегъртат дъното на този казан.

— Мама? — гръмогласно се изсмя Пинкни. — Та тя не може да каже как се пише „котка“! Защо, за бога, ще иска да стане учителка?

— Всичко това е част от последната лудост, която я е обхванала. Стана религиозна фанатичка.

— Мама?

— Празноглавата ти майка. Когато хората започнаха да се връщат обратно в центъра на града, в „Сейнт Майкъл“ веднага подновиха службите си. Още най-първата възможна неделя мистър Сандърс си мърмореше под носа както той си знае, но някакъв схватлив янки от галерията се бил заслушал прекалено внимателно. Той забелязал, че мистър Сандърс пропуснал молитвата за Президента. Той си я пропускаше от години, нали знаеш, никой от нас не си мисли кой знае какво за Дейвис. Но онзи янки докладвал и тогава стана голяма история. Генерал Сикълс настояваше, че всички трябва да се молим за Линкълн, мистър Сандърс отказваше да се съобрази и тогава те му отнеха дома, мебелите, дори църковните одежди и го смениха с някакъв от Роуд Айлънд. Казва се Едуардс, Ейдам Едуардс и е богослужител, доведен сякаш от пъкъла. Наричам го Джонатан, което подлудява майка ти, макар и да не схваща какво искам да кажа.

— Не те разбирам.

— Ще разбереш като го видиш. Епископалната църква направи единственото, което наистина може да унищожи Чарлстън. Този човек е красив като Гавраил, гласът му е като на орган и е вдовец. Половината жени в Чарлстън са луди по него и са готови на какви ли не хитрости, само и само да привлекат вниманието му. Но не мисля, че болшинството от тях се държат така абсурдно като майка ти. Те просто се държат смирено, но тя възприема изцяло неговото послание: Чарлстън е Содом и Гомор, взети заедно, а войната е божието наказание за греховете ни. Освен това повтаря думите му като папагал, което страшно ми досажда. Единственият забавен момент е да наблюдаваш попрезрелите красавици в неделя. Прискърбна гледка. Когато Едуардс ги причестява, той буквално трябва да изтръгне потира, за да премине на следващата… Струва ми се, че страстното желание да преподава се дължи на това, че в тази романтична атмосфера Мери просто остава незабелязана. Едуардс обаче има дъщеря и тя е учителка в училището, която направиха в съседната къща. Милата ти майчица си внуши, че ще може да се отбива в дома на пастора и да обсъжда училищните дела с Прудънс. И да се бави в сладки приказки, докато не зърне татенцето на Прудънс.

8.

Пенси незабележимо влезе в стаята и изчака Джулия да й обърне внимание. След това тихо каза:

— Вечерята за мист Пинкни и другия джентълмен е готова, мем. — После стрелна бърза усмивка към Пинкни: — Дрехите също са сготвени. — И като се изсмя звънко, изхвръкна в хола.

На дългата маса беше сложено за двама. Пинкни придърпа допълнителен стол за леля си, но тя погледна към Шед, който тъпчеше горещи цели бисквити в устата си и отказа да се присъедини към тях.

— Ще бъда в библиотеката. Когато свършите, ако не си много изморен, ще бъда щастлива да дойдеш там.

Двамата говориха малко докато се храниха. Умираха от глад и топлата храна им се струваше като амброзия. Менюто беше семпло: качамак, бекон и бисквити, но в щедро количество. Обслужваше ги Илайджа и както по време на предвоенен банкет беше облечен в кадифен фрак, брич и бели копринени чорапи, които наистина бяха закърпени, но това почти не им личеше. Когато внушителната фигура на иконома се появи на прага на вратата за първи път, Шед се ококори, но Пинкни не забеляза това. Той беше зает с това да се измъкне от стола, за да приветства чернокожия:

— Лайджа, толкова съм щастлив да те видя пак!

— Да, сър, и аз също, мист Пини, но ако разсипеш този качамак, онези в кухнята ще ме убият. Това е всичко, което имаме. — Той остави подноса на масата и обхвана с могъщите си ръце слабото тяло на Пинкни. В очите му блестяха сълзи.

Пинкни се подчини на неумолимите маневри на Илайджа и се озова отново седнал на стола.

— Трябва да се храниш, момчето ми, защото си заприличал на уличен котарак. — Илайджа взе подноса, установи, че Шед се е протегнал от другата страна на масата за храна, че купата и голямата плоска чиния са празни, и се озъби ужасно.

— Шед, това е Илайджа. Той се грижи за семейството — бързо каза Пинкни. — Лайджа, това е мистър Симмънс. Той ми спаси живота, когато си загубих ръката. Надявам се да остане при нас за известно време.

— Да, сър — обади се Илайджа. Озъбването изчезна. Той предложи подноса от дясно на Пинкни. — Старата мис Ашли винаги ни предупреждаваше кои гости са леваци — поясни той спокойно — и аз знаех какво да правя. Ако трябваше нещо да се нареже, аз го правех в кухнята и едва тогава го поднасях. Ще ви донеса още една лъжица, докато свикнете с вилицата. — Кафявите му очи срещнаха погледа на Пинкни за един дълъг момент, възприеха болката в налетите с кръв сини очи, казаха безмълвно каквото имаше да се казва за загубата, любовта, болката и куража. Пинкни се усмихна и изведнъж лицето му се подмлади.

— Благодаря ти, Лайджа — прошепна той.

— Радвам се, че Илайджа е останал — каза той на Джулия след вечерята.

Леля му изсумтя:

— Той е един стар лицемер — въздъхна тя. — Сигурно ще ти каже, че е останал, за да се грижи за дамите, но не му обръщай никакво внимание. Както всички останали и той избяга при янките. Майка ти никога не можеше да се оправи с нейните слуги. Те се върнаха като тълпа няколко дни по-късно, когато разбраха, че янките не предлагат жилища като тези тук и че ние трябва да им даваме същите стаи, храна и дрехи както преди и освен това да им плащаме надници. Трябваше да откажа да приема повечето от тях. Не знам как ще можем да си позволим да задържим дори и тези, които сега са тук.

— Кои са тук?

— Илайджа и Софи от вашата къща. Пенси и Соломон от Беръни, както и готвача ми — Дилси от дома на „Шарлот Стрийт“. Соломон работи като градинар и се занимава с каквото има да се поправя. Илайджа е твърде изтънчен, за да се захване за нещо с ръцете си. Още утре бих го изпратила да си събере багажа, но майка ти не иска и да чуе. Той върви след нас, когато отиваме на църква, издокаран сякаш е току-що изваден от кутийка и носи молитвеника й. Ще призная, че това наистина я откроява между другите.

— Лельо Джулия, имаш език на пепелянка.

— Искам да вярвам, че е така — усмихна се Джулия.

Уличната врата се тресна.

— Стюарт, колко пъти трябва да ти казвам да не тръшкаш вратите? — Веселбарите се връщаха от партито.

Неподготвена за срещата, Мери Трад изписка и избухна в сълзи, когато видя измъченото лице на Пинкни и висящия празен ръкав. След това се извини, хлипайки разстроено и направи с това нещата още по-лоши.

Първата реакция на Стюарт беше да се хвърли на врата на брат си. После се сети, че е твърде възрастен за толкова детинско поведение и протегна по мъжки ръка, за да се здрависа. Пинкни се почувства безпомощен. Нямаше значение какво прави, все щеше да е грешно. Той се опита да посрещне дясната ръка на Стюарт със своята лява. Както се страхуваше, жестът само подчерта неловката ситуация. Стюарт отдръпна рязко ръката си, изчерви се и се озъби. Китките му висяха през окъселите ръкави на отеснялото му палто. Дори и по тях избиха червени петна. Следващият половин час бе върхът на притеснението за всички. Запознаването с Шед бе посрещнато с неумел опит да се скрие шока от лицата, след което настана тишина. Никой не знаеше какво да каже. Стюарт се опита да спаси всички, като оживено разказа за клуба, който беше организирал с най-близкия си приятел Алекс Уентуърт.

— Прекарваме на моста над река Ашли заедно всеки ден. И осмината. Когато снарядите на янките предизвикат пожар, започваме да пълним вода във ведра и да гасим. Нашият полковник казва, че сме войници като в армията. Писаха за нас в „Месинджър“. Дадохме си тържествена клетва да не прекратяваме борбата, дори след като нашата армия трябваше да се оттегли и беше изпратена заповед да подпалим моста, така че янките да не могат да го превземат. И наистина, никога няма да се откажем. Те си мислят, че ние сме само деца, но ние ще пораснем. Вече правим планове. Ще дойде ден, когато ще изхвърлим проклетите янките от…

— Стюарт!

— Мамо, да кажеш, че един янки е „проклет“, не е като да ругаеш.

— Не искам да чувам непристойности в този дом.

— Но това не е…

Пинкни чувстваше, че тялото му повече не може да издържи. Той се надигна от стола.

— Ако никой не възразява — обади се той, — смятам да си легна. Лека нощ, мамо; лека нощ, лельо Джулия; лека нощ, Стюарт. Хайде, Шед. Казах на Илайджа да ти постели в моята стая.

Шед кимна в посока към дамите и нещо промърмори. Беше щастлив да избяга от напрегнатата атмосфера, от сърдитите тайни погледи, насочени към него. Усещаше, че по гърба му се стича пот. Последва Пинкни по стълбището почти на бегом. Светлината на газената лампа в ръката на Пинкни трепкаше нестабилно.

Спряха на площадката на третия етаж. Шед едва не се блъсна в гърба на Пинкни.

— Това е стаята на малката ми сестра — прошепна Пини. — Искам да видя дали и тя е пораснала с шест инча. Искаш ли да дойдеш с мен?

— Мога да я изплаша. Непознат съм.

— О, няма да изплашиш Лизи. Тя е най-обичливото малко същество на света. Освен това, нали спи. — Той отвори вратата предпазливо и пристъпи на пръсти в тъмнината.

Лизи беше свита на топка на тясно ниско креватче на колелца. Трепкащата светлина разкриваше, че е опасно слаба. Бузите й бяха хлътнали, под затворените й очи се виждаха сенки.

— Мили боже — каза Пинкни ужасено.

Очите на детето се отвориха и тя погледна към лампата. После сложи тъничките си юмручета върху тях и изпищя.

Пинкни мушна лампата в ръката на Шед и се отпусна на колене.

— Тихо, Лизи, ш-ш-шт миличка, ш-ш-шт малката ми. — Той се опита да сложи ръка върху раменете й, но тя го ритна с краче, продължавайки да пищи. — Лизи, аз съм Пини. Малкото ми, това е твоят Пини.

Писъците спряха. Настъпи тишина, после се чу ужасено учестено дишане и от гърлото на малкото момиченце се разнесоха задавени звуци. Ръчичките й се замятаха във въздуха, сякаш за да намерят въздуха, от който тресящото се телце се нуждаеше. Пинкни трескаво се опитваше да я успокои, говорейки й нещо, потупвайки я.

— Махни се от нея! — беше Джулия. — Да не искаш да я изплашиш до смърт? — Тя дръпна Пинкни за здравата му ръка.

Той се остави да бъде издърпан в коридора.

— Винаги се задавя така, когато е изплашена. Макар че звучи по-страшно, отколкото е в действителност.

Пинкни се опитваше да не се вслушва в давенето.

— Не трябва ли да повикаме лекар?

— Доктор Перигрю вече я преглежда. Каза, че като порасне, ще се оправи. И нямало да я убие.

— Лельо Джулия, това е просто безсърдечно.

— Може би. Но такива са нещата. Ето, чуй, става по-добре.

Пинкни напрегна слух. Да, задавянето преминаваше в задъхано дишане.

— Благодаря ти, лельо Джулия.

— Върви да спиш, късно е вече. Ще трябва да се стегнеш, Пинкни. Има много неща, с които ще трябва да свикнеш и за много от тях не можем да направим нищо.

Слънцето беше почти в зенита си, когато Пинкни се събуди. В продължение на няколко мига, докато все още беше в просъница, познатата обстановка му позволяваше да се чувства като онзи пълен с енергия, обичащ живота младеж, който се будеше от нахлуващото през прозореца сладко ухание на пролетта в дните преди войната.

Изведнъж той осъзна смазващата реалност на всичко случило се оттогава досега и тревогата от всичко, което предстоеше. Усети, че тялото му е твърде тежко, за да го помръдне.

— Пини! Събуди се. Добри новини. — Стюарт нахлу в стаята, бликащ от злорадство. Пинкни рязко се изправи в леглото.

Щастливото момче, което видя, беше коренно различно от онзи Стюарт миналата нощ. Ако се изключеха няколкото инча в повече в ръста му, това си беше същият шумен, възбуден по-млад брат, който Пини беше оставил преди повече от година.

— Какво има? Ще бъда доволен, ако новините наистина са добри.

— Старият Ейб е мъртъв! Застрелян е миналата нощ във Вашингтон, докато приятелите му празнуваха в Чарлстън. Как ми се иска тази нощ ние да изстрелваме фойерверки! Да видим как ще им харесат.

Пинкни почувства горчиво задоволство.

— Мисля, че трябва да вдигнем тост по повод раздялата с Честния Ейб. Дали е останало нещо у дома?

— Лайджа ще намери нещо. Той крие различни неща къде ли не. Ще мога ли и аз да пия?

— Разбира се. Ти си войник, нали? Намери Шед. Ще се облека и после ние тримата ветерани от армията на Конфедерацията ще отпразнуваме добрата вест. Ще се видим в трапезарията. И кажи на Илайджа, че искам на масата да има храна и нещо за пиене, когато сляза долу.

Стюарт отдаде чест:

— Слушам, сър, капитан Трад, сър — и изхвръкна от стаята, тръшвайки вратата зад гърба си и понасяйки се надолу по стълбището с размирнически вой.

Убийството на Линкълн послужи като повод за избухване на насилие по улиците на Чарлстън, продължило цяла седмица. Залостените врати и спуснатите кепенци на прозорците бяха налагани с тояги и обстрелвани с парчета тухли от негрите войници в Юнионистката армия и от отчаяните бивши роби. Чарлстънци изтърпяха обсадата благодарение на офицерите, които галопираха с конете си от една обсада на друга, въдворявайки ред със саби и пистолети. Когато най-лошото отмина, те продължиха да патрулират по улиците. Никой не можеше да излиза без наложителна причина, за която се искаха доказателства.

По време на насила наложената седмица на уединение различните характери в дома Трад се триеха един в друг, сблъскваха се, отстъпваха, напредваха и бавно се установяваха в едно ново положение, което имаше за фокус Пинкни. Той се превърна в онова, което смъртта на баща му го беше направила — стана глава на семейството.

Беше твърде зает, за да обръща внимание на собственото си нетърпение и неопитност. Трябваше да се превърне във водач — такъв, какъвто беше станал по време на по-леките битки по полетата на Вирджиния. Трябваше да прегледа къщата и двора и да оцени пораженията, нанесени от бомбардировките и занемаряването; трябваше да уговаря Илайджа да разкрие всички неща, които беше съумял да скрие от окупационните войски; трябваше да разпредели дрехите на баща си между Шед и Стюарт и да убеди леля си да уговори Пенси да ги прекрои; трябваше да покаже на Соломон каква протеза му трябва, за да може да я пристегне и носи в превръзка, за да не плаче майка му всеки път, когато го погледне; трябваше да намери ценно време, за да поседи мълчаливо в стаята на Лизи, докато тя се люлее в столчето си и постепенно свикне с неговото ненатрапчиво присъствие; трябваше да разпита леля си за последните съобщения, които беше получила от Карлингтън преди пристигането на армията на Шърман; трябваше да удържа Стюарт да не изтича, за да се бие с опасните тълпи по улиците; трябваше да се пита дали Лавиния не поглежда към кепенците, които го скриваха, така както той поглеждаше през тях към дома на Енсънови от другата страна на улицата и спуснатите завеси на прозорците му; трябваше да играе ролята на буфер между Шед и семейството му, особено що се отнася до слугите и тяхното предизвикателно снизхождение; трябваше да бъде силен и уверен, отлагайки разяждащото го безпокойство докато не се скриеше в тихата тъмнина на спалнята си от всички, които зависеха от него.

Но тъй като Шед разделяше стаята с него, той беше лишен дори от възможността да крачи напред-назад, докато умът и сърцето му се борят с неувереността вътре в него. Трябваше да стои спокойно и да си налага бавно и равномерно да диша, преструвайки се, че е заспал. А през цялото време искаше да изкрещи от гняв и страх. Нищо в младежкия му живот не го беше подготвило за това, пред което се бе изправил сега. Безгрижните, пълни с екстравагантности години на младостта му го бяха научили как един енергичен млад човек, практически неограничено богат, следва да се държи в цивилизованото общество. Но сега той нямаше никакво богатство, управляващата класа, към която някога бе принадлежал, беше натикана да се крие зад заключените врати от един заплашителен свят на насилие и анархия.

Не, дори опасностите и лишенията на бойното поле не бяха толкова лоши в сравнение с това, което му се налагаше да изживява сега. Там той бе в състояние да отвърне на удара, да отговори на насилието с насилие. Тук трябваше да преглътне унижението да бъде защитаван от своите врагове. Не му беше разрешено да се бие. Битката бе нещо, което той разбираше. Тя беше предизвикателство, смелост, игра срещу смъртта и сърцето жадуваше за нея, биейки до пръсване в дива екзалтираност. Тя повличаше мъжете с нея си, изискваше цялата им концентрация и в един момент свършваше. Но този нов живот никога нямаше да свърши, а Пинкни не го разбираше.

„Какво очакват от мен?“ — искаше да разбере той, без да пита, знаейки, че няма кой да му отговори. Чувстваше се като смутено, изплашено дете, което иска да дойде баща му. Енсън Трад беше загинал със смъртта на герой и гордеенето на Пинкни с баща му затъмняваше чувството за загуба. Сега обаче той не можеше да се противопостави на това усещане и скърбеше за онзи мъж, който му беше най-ценен в света, без някога да бе успял да го разбере. Той виждаше високата елегантна фигура, чуваше бавния глас, усещаше топлата сила на бащиното присъствие. „Помогни ми, татко! — викаше сърцето му. Толкова се нуждая от теб!“

Но беше сам.

Беше възпитан да стане плантатор, да поеме Карлингтън под ръководството на баща си и опитния надзирател. Щеше да разполага с време да се научи и щеше да встъпи в един организиран свят. Сега, обаче, нямаше време, а старият порядък бе изчезнал. Пинкни съзнаваше, че не знае как да управлява плантация. Имаше някои неща в кръвта си — ритъма на сезоните, неразрушимите връзки със земята и реката, почитта пред Бог, който дава смърт, но носи обновление и от време на време всява респект с някоя буря. Но това не беше достатъчно. Леля Джулия щеше да помогне, беше обещала да го направи. Но и това не беше достатъчно. Карлингтън не беше конфискувана — плантацията се намираше северно от града и не влизаше в района, за който се отнасяше заповедта на Шърман. Все още му принадлежеше. Но какви ли бяха разрушенията там? Джулия не знаеше нищо повече от това, че надзирателят, когото бе наела, си бил заминал. В последното известие от него той споменаваше, че слугите бягат и отнасят всичко със себе си.

„Не ме интересува, мислеше си Пинкни. Ще направя всичко сам. Дори едноръкият може да се научи да оре и сее. Най-малкото ще мога да изхранвам моето семейство.“ Мислите му се смесваха с надежда, спомняйки си плодородната почва и изобилния дивеч в безкрайните акри гори. И изведнъж горчивата реалност смачка мечтанията му. Той нямаше мулета, нямаше семена, нямаше пушка, нямаше патрони, нямаше плуг. И нямаше пари. Храната на масата идваше от подаянието на янките, давано на слугите. Той си мислеше за Карлингтън и сърцето му се преобръщаше. Реши да разкара тези си мисли от главата си. Не можеше да си позволи да прахосва енергията си в скръб.

Трябваше да намери работа в града. Не бе единственият на този свят, който трябваше да научи как да си вади хляба, а и не се страхуваше от тежка работа. Веднага след като бунтовете утихнеха, щом улиците се отвореха, той трябваше да започне да търси. Не можеше да няма нещо, което би могъл да прави.

Не можеше да няма такова нещо, настояваше умът му. А сърцето му плачеше: „Какво пък! Все ще намеря нещо, успокояваше се той. Трябва. Те всички зависят от мен — мама, леля Джулия, Стюарт, малката Лизи, прислугата, дори Шед. Не мога да ги изоставя. Един мъж не е мъж, ако не може да се грижи за семейството си.“

… А жена му? Мили боже, какво ставаше с Лавиния? Той си помисли за страстните й писма и тялото му потръпна. Опита се да си припомни лицето й, но съзнанието му предлагаше само размития спомен за мека коса и сладък аромат. Тя беше повече символ, отколкото човек, беше олицетворение на женствеността, което трябваше да бъде боготворено и защитавано.

„Но аз дори не я познавам, помисли той в неочакван пристъп на страх. Загубих контрол над себе си и спечелих жена. Коя е тя? Тя трябва да застане до мен, въпреки че съм безпаричен инвалид. Такива са правилата, а Лавиния е дама. Тя е длъжна да ги спазва, така както бях длъжен аз.“

Той си представи умиротворението да има мила, млада жена, която би споделила новия непознат живот, който трябваше да намери. Тя щеше да го успокоява в неговата скръб и да се гордее с неговия кураж. Той нямаше да остане сам.

Не. Искаше прекалено много. Трябваше да я освободи от оковите на онзи годеж… Но може би тя не искаше да бъде освобождавана. Онези писма… Той почувства тръпка в слабините, които жадуваха да намерят отдушник за напиращата в тях страст, потискана през дългите години на войната.

Насили се да съсредоточи цялата си воля върху мисленето, а не върху чувствата. Не можеше да няма нещо, за което да се хване — някаква опорна точка в центъра на душевния му смут и хаоса в света навън. Трябваше да намери пътеводната звезда, която да следва.

Изведнъж, толкова ясно, че Пинкни се огледа за него в стаята, той чу гласа на баща си: „Един мъж трябва да пази своята чест, синко. Тя струва повече от целия му живот“. Енсън Трад бе изричал тези думи хиляди пъти, винаги когато Пини беше задавал въпроса „Защо?“ по отношение на правилата и ограниченията, които задушаваха младежкия му живот. Той почти беше забравил за тях с израстването си — те се бяха превърнали в част от него и не беше необходимо да му бъдат припомняни. Сега обаче те изплуваха в съзнанието му, произнасяни с гласа, на който вярваше най-много: „Винаги прави онова, което трябва, независимо на каква цена. Дори никой да не разбере, че си постъпил правилно, ти сам ще знаеш това. И тогава можеш да изправиш глава — така, както винаги сме правили в семейство Трад“.

„Благодаря, татко, каза Пинкни вътре в себе си. Това е, което исках да знам. Още съм изплашен, но не е безчестно човек да се страхува. Поне дотогава, докато върви напред и прави онова, което трябва да прави. Аз ще установя какво е това нещо и няма да сведа чело.“

Присъщият му оптимизъм започна да се възвръща. Дяволите да го вземат, та Трад бяха изживявали и по-лоши неща от бедността. И винаги са оцелявали. Щеше да намери начин да се оправи.

9.

Когато седмицата свърши и над града се спусна неспокойна тишина, Пинкни събра куража си за онзи момент, от който се страхуваше и който очакваше.

Късно сутринта той изпрати Илайджа до Енсънови, за да ги предупреди, че ще намине следобеда, към четири часа. След това приготви дрехите си и загуби представа за времето в търсене заедно със Соломон и Шед на дупката в покрива, през която течеше в стаята на Стюарт. След това се изкъпа и буквално изстърга всеки инч от тялото и главата си. Избръснат и облечен в най-добрите си дрехи, той седна в центъра на дългата маса и се престори, че яде, докато вътре в себе си преповтаряше речта, която бе съчинил. Продължаваше да репетира и по-късно, когато пресече улицата, неосъзнавайки, че е стиснал решително челюсти.

Лавиния, която надничаше иззад завесите, усети, че сърцето й лудо бие. Тя знаеше, разбира се, за ръката му. Илайджа беше съумял да съобщи новината през улицата. Когато научи, тя изтича до портата на градината и повърна, а след това в пристъп на главоболия изслуша упреците на майка си за лошото й държание. Изобщо не я вълнуваше, че Пинкни е герой; мисълта, че е сгодена за човек с чукан вместо ръка, я караше да се чувства не на себе си…

Е, не изглеждаше чак толкова страшно. Ръката почиваше в превръзка през рамо. Илайджа трябва да беше сбъркал. Ръката не Пини не беше откъсната, сигурно е била само счупена. Слънцето се отразяваше в златночервената му коса. Беше забравила колко изключително красив бе той. Макар сега да бе ужасно слаб.

Когато той почука, тя изтича да отвори вратата.

— Добре дошъл у дома, Пинкни. — Лавиния направи дълбок книксен и широките фусти на роклята й я обгърнаха като листцата на цвят, разпращайки сладък аромат от малките торбички, прикрепени отвътре на фустите.

Тя го поведе към дневната, поклащайки големия си кринолин. Пинкни спря в коридора, нетърпелив да произнесе речта си, преди влудяващата гледка да го накара да забрави всичко. Когато заговори, гласът му прозвуча дрезгаво от вълнение:

— Трябва да ти кажа нещо, Лавиния, и трябва да ме изслушаш мълчаливо, докато не се освободя от него — избърбори той. — Опитах се да намеря правилния начин да изразя онова, което чувствам. Мисля, че бях войник прекалено дълго. Вече не мога да намеря подходящи деликатни изрази. — Изпитваше силно желание да избърше потта от веждите си. Големите очи на Лавиния бяха приковани в очакване върху лицето му. Пинкни пое дълбоко дъх и с мъка продължи нататък: — Аз не съм онзи мъж, който бях, Лавиния. Загубих част от себе си и това промени нещо в мен. Загубих също и света, който познавах. Ние всички… — мислите му бясно се въртяха в главата и той се опитваше да си припомни внимателно подбраните думи, но те просто не изплуваха.

Миглите на Лавиния трепнаха. Значи беше истина! Това, което се намираше в тази превръзка, сигурно е дървена ръка. Тя почувства вкус на кисело в устата си. „Но, напомни тя сама на себе си, тя не се вижда. Не е необходимо да я гледам. Мога да си мисля, че е счупена и да не мисля за останалото. Милият Пини! Колко тъжно е всичко това!“ Тя усети, че в ъгълчето на едното й око бликва сълза; попи я с малката си кърпичка. Пини се носеше към заключението на речта си:

— Исках да те освободя от годежа, но не мога да го направя. Не смея да го направя. Аз знам колко е смело сърцето ти, знам, че би отказала. И аз бих се зарадвал от отказа ти, макар че е възможно това да не те направи щастлива. Но аз няма да допусна смелостта ти да те обвърже, без да имаш време за размисъл… Баща ти скоро ще се върне. Ще говоря с него за изменението в перспективите пред мен и мисля, че той е най-добрият човек, който може да ти даде съвет. И тогава, когато си готова, ще решиш дали все още си готова да се отдадеш на един безпаричен стар войник. — И той отново пое дълбоко въздух, доволен, че всичко свърши.

Лавиния, все още свела поглед, въздъхна. Каква хубава реч! Точно както бе се изразил граф Родериго — герой в един от нейните любими романи. Ако сега не гледаше Пинкни, можеше да си представи, че е облечен в палто от брокат и носи шапка с пера, като илюстрацията на корицата. Тя бавно повдигна поглед, гледайки в пространството над рамото му и залитна към него, оформила устни за целувка.

— О, боже мой! — изстена Пини. Той притисна тялото й и я целуна по начин, неупоменат в никоя от книгите. Лавиния беше толкова шокирана, че не успя да протестира.

— Прости ми — прошепна Пинкни в косата й. — Толкова дълго бях далече от теб, а ти си така мека и този аромат… — думите му заглъхнаха. Лавиния си каза, че той диша много странно. — Трябва да вървя — каза той, — и извинявай. — Тя протегна ръка за целувка, но той дори не я забеляза. След като излезе, Лавиния отиде пред огледалото и огледа подпухналите си устни и разбърканата коса. Погледът й блестеше. Като си помисли само човек, че Пинкни Трад може да се притесни до такава степен! Тя бе вкусила от своята сила и я намери за чудесна.

Когато Пинкни се върна от Енсънови, Шед поправяше рамката на леглото, което беше намерил в складовото помещение.

— Имал ли си някога момиче, Шед? — попита Пинкни с много бледо лице.

— Не, не мога да кажа, че съм имал — отвърна Шед.

— Тогава ти е време. Ела с мен — Шед бързо остави безценните гвоздеи и чука.

Пинкни наложи бърз ход по „Мийтинг стрийт“.

— Отиваме съвсем наблизо — обясни той. — На „Чалмърс стрийт“. Баща ми ме заведе там, преди да замина за Англия през шейсета. Тогава бях на седемнадесет и доста див. А също и голям невежа. Мислех си, че съм мъж, след като можех да яздя и да стрелям с пистолет. — Той се усмихна припомняйки си. — Когато татко ми каза къде отиваме, изведнъж се почувствах прекалено млад. Не се издадох, разбира се. Държах се като светски мъж. Или поне ми се струва, че така беше. Сигурен съм, че не заблудих татко дори и за миг… Както и да е, той беше организирал всичко. Има една къща — много малка, много елегантна, в която винаги се носи сладък аромат, и е много, много тиха. Само за джентълмени. Предполагам, че все още я има. Има един занаят, на който войната не може да навреди.

Шед изостави вежливото си безразличие.

— Много ли момичета има там, кеп?

— Честно казано, не знам. Те работят така: даваш картичката си на иконома още на вратата, той те отвежда в една малка стаичка, донася ти чаша мадейра, след което се появява мадам Дюбоа заедно с жена, представя я, остава няколко минути, за да си поговорите за времето и се оттегля. Струва ми се, че тя и баща ми бяха взели решението вместо мен. Никога по-нататък не ми се наложи да го променя. Казваше се Лили.

— Ти мислиш, че още е там?

— Разчитам. Определено нямам пари, за да се сприятелявам с непозната.

— Сигурно струва доста, а?

— И това не знам, Шед. Тези неща ги уреждаше баща ми. Но каквото и да е плащал, заслужаваше си. Тя знаеше всичко, което може да се научи за това какво правят един мъж и една жена заедно. Бях лудо влюбен в нея и прекарвах всяка минута, която можех, в нейното легло. Когато трябваше да замина, едва не умрях от мъка. Кълна се, че беше така. За щастие бяха ми казали за някои места в Лондон и там установих, че талантите на Лили не са уникални.

— Виж, кеп, не искам да те разочаровам, но тази Лили едва ли те е чакала самотна, докато се върнеш. А и баща ти вече го няма, за да плаща някой.

— Прав си и за двете. Но аз съм си оптимист. И ако е тук, мисля, че ще се зарадва да ме види, макар и джобовете ми да са празни. Тя също много ме харесваше. — Пини намигна. — Освен това, нося й много специален подарък в името на миналото. Най-големият рубинен пръстен, който бижутерът имаше в сейфа си. Подобен дар трябва да бъде достатъчен да бъдат посрещнати с добре дошли у дома един смел войник и неговият приятел. А, ето тук. Сега завиваме.

„Чалмърс Стрийт“ гъмжеше от хора. Само на няколко крачки от „Мийтинг“ група войници тропаха с крака и пляскаха с ръце в такт с музиката на един потен и захилен свирач на банджо. Малко по-нататък, голяма група бели и черни крещяха коментарите си и наддаваха пред един отпуснат търговец с дрезгав глас, застанал на платформа пред ниска, покрита с белезите от снарядите сграда. Зад платформата няколко въоръжени мъже охраняваха неподредени купчинки със свещи, сребърни подноси и огледала.

— Три долара първи път… втори… продадено! — Купувачът, набит плешив мъжага с голяма черна брада, подаде парите и взе чифт малки, блестящи свещници от платформата.

Пинкни гледаше с широко отворени очи.

— Какво става тук? — попита той един офицер, облегнал се на каруца.

— Собственост на бунтовниците, мистър. Военна плячка. Малки подаръци, които можеш да изпратиш у дома. И освен това начин момчетата да припечелят джобни пари от това, което им принадлежи. Компанията, която провежда търга, прибира само половината.

Шед дръпна Пинкни настрана.

— Сигурен съм, че познах това сребро — настояваше Пини. — Знам, че е от дома на майката на Лавиния. Виждал съм свещниците на тяхната маса.

— Недей да мислиш за това, кеп. Нищо не можеш да направиш.

— Но аз трябва да направя нещо.

— Не можеш. Това е истината. Мисли за нещо друго. Разкажи ми нещо повече за онази Лили, например. — Той продължаваше да тегли Пинкни през тълпата по улицата. На ъгъла с „Чърч стрийт“ те трябваше да спрат, за да мине една закрита карета.

Когато тя отмина, пред тях се откри ясна гледка на поне една пряка напред.

— Господи! — прошепна Пинкни и Шед откликна с подобно възклицание. Останалата част на „Чалмърс“ представляваше сцена на вакханалия. Пияни мъже — бели и черни — залитаха напред-назад по неравния паваж, хванали бутилки с уиски. Много от тях бяха прегърнали облечени в скъпи дрехи смеещи се жени, чиято кожа имаше всички оттенъци на кафявото. Други от мъжете викаха към други жени, гледащи от прозорците на къщите и таверните по цялата дължина на улицата. Какофония от смях, крясъци, писъци и музика на пиано се изливаше към хаоса навън при всяко отваряне на врата, за да влезе или излезе някой. Докато Пинкни и Шед наблюдаваха, едно бяло момче в униформа на лейтенант наля шампанско в деколтето на жената с него; тя сграбчи бутилката и се опита да го удари, после я пусна и го въведе през близката врата.

— Да се махаме оттук — каза Пинкни. — Мястото, което познавах, вече го няма. — Грубата вулгарност го отвращаваше.

Но Шед не го чу. Той стоеше хипнотизиран от разюзданата сексуалност пред очите му.

— Няма за къде да бързаме, кеп. Не казваха ли, че тъмното месо е най-сладкото?

— От това ми се повдига — дръпна го Пини за ръката. — Хайде, тръгвай!

Шед поклати глава:

— Ти ме накара да си мисля за жените и смятам да се позабавлявам с една от тях. Не ме мисли, един приятел беше загубил кесията си и аз я намерих в джоба си. Като я опипвам ми изглежда достатъчно пълна, за да можем и двамата да си позволим каквото поискаме.

— Не, Шед. Аз си тръгвам.

— Както искаш, кеп. Аз не съм толкова придирчив като тебе. Ще се прибера преди комендантския час. — Той бързо прекоси улицата и се смеси с водовъртежа от човешки фигури. Пинкни се поколеба, но после също така бързо се отправи надолу към „Чърч стрийт“.

През следващите няколко седмици в дома им идваха поединично, по двойки, а понякога и на групи чарлстънските ветерани от войната. За всички тях пристигането в падналия град, бавното минаване по разрушените улици и покрай зейналите прозорци на гостните беше агония, по-болезнена от всяка рана, по-мъчителна от болката, изпитана, когато приятел, син или брат падаха пред очите им на бойното поле.

Джосая Енсън беше върнат на прага на дома си от своя бивш кочияш, издигнал се до поста иконом на семейството на юнионисткия полковник, нанесъл се там. Той отказа помощта на сержанта, охраняващ при портата, след това се извини за своята рязкост и се качи на покрития с пяна кон. Гърбът и раменете му бяха изправени. Никой не трябваше да разбере колко близко до колапса се намираше.

Краката му почти се подгъваха, когато се изкачи по стъпалата пред вратата на дома на Ендрю. Ема Енсън бе на верандата и събираше падналите листа от хортензиите в саксии. Когато видя, че Джеремая не се появява при чукането по портата, тя гневно цъкна и се отправи през верандата, за да отвори.

Люси също чу почукването. Тя изтича от стаята на Ендрю, където Джеремая къпеше брат й. Сцената пред очите й я накара да спре като закована. Свекърва й, тази властна, внушаваща страх жена на средна възраст се беше свлякла на колене и ридаеше като дете. Проснатото тяло на Джосая Енсън лежеше наполовина в скута й и тя притискаше главата му към гърдите си.

— Скъпи мой — каза мисис Енсън, — мислех си, че никога вече няма да те видя. — Съпругът й не отговаряше. Беше загубил съзнание.

Люси мълчаливо се отдръпна, засрамена от присъствието си в този интимен момент, но доволна от изумителното разкритие, че Ема Енсън все пак има сърце. „Тя го обича“, мислеше си Люси, смаяна. Повече от Лавиния, дори повече от Ендрю. Цялата любов в нея беше съхранена за мистър Джосая.

През следващите дни и седмици Люси откри също, че Джосая Енсън е силно влюбен в своята възпълна, некрасива жена. Неговите емоции, обаче, не бяха така дълбоко интимни като нейните. Като се изключеше времето, когато прекарваха сами заедно, тя си оставаше все така сдържана както обикновено, но от него се излъчваше един постоянен поток топлина към всички в семейството. В това число влизаха децата и съпругата на братовчед му Енсън Трад.

Той сега мислеше за тях, в частност за Пинкни. Момчето се бе опитало да произнесе реч относно годежа му с Лавиния, почти веднага след като мистър Енсън се бе съвзел от пътуването, но възрастният мъж го беше спрял.

— По-късно — каза му той. — Ще говорим по-късно. Ние всички трябва да свикнем с това около нас и едва тогава ще мислим за бъдещето. Засега нека отново се опознаем. Идвай да се виждаш с Лавиния и с всички нас колкото често ти се иска. Води я на онези ваши тъжни сбирки и бъдете толкова щастливи, колкото можете. Аз трябва да си намеря работа, ти също. Ще говорим по-нататък.

Оттогава изтече един месец. Наближаваше края на май. Джосая Енсън беше възстановил контактите си със старата си клиентела на адвокат, която беше оставил при заминаването си. И наблюдаваше ненакърнимия оптимизъм на Пинкни, въпреки поредицата неуспешни опити на последния да си намери работа. Джосая и Ема Енсън бяха посетили дома на Трад. Той беше видял условията там и можеше да си представи тежестта върху плещите на Пинкни. Мистър Енсън погледна купа документи на писалището пред себе си. И потрепери.

Беше станал адвокат на Енсън Трад от момента, в който бе излязъл на частна практика, и познаваше по-добре ситуацията, в която се намираше Пинкни, отколкото той самия. И за първи път в неговия петдесет и две годишен живот усети, че изпитва страх. Целият свят се беше разпаднал — приятелите му и любимия му град, и той чувстваше дълбока печал за всички тях. Но по отношение на кръщелника си, това двадесет и две годишно момче, той изпитваше мъка и отчаяние и се страхуваше да му каже онова, което знаеше, че Пинкни трябва да научи.

Нямаше как, трябваше да го направи. Той оправи палтото си и взе шапката и ръкавиците.

— … Така че, както сам разбираш, Пинкни, вероятно ще трябва да продадеш Карлингтън. Аз мога да продам неразработената земя, която притежаваш на река Уапо, но това ще ти позволи само да изплатиш завещаното на другите от баща ти и да се оправиш за не повече от няколко месеца. Ако смяташ да поддържаш дома на „Мийтинг стрийт“, не можеш да задържиш и плантацията. Трябва да плащаш данъци, а тази година не очакваш никаква реколта, която да ти донесе пари в наличност. Много хора са изправени пред същия нерешим проблем. Някои от тях продават градските си къщи и смятат да вдигнат на крака плантациите си. Но това са хора с по-малки отговорности…

— И с две ръце.

— Разбирам чувствата ти, синко, повярвай ми. Помня Карлингтън. Това беше раят. Но не е място за сам мъж с две жени, които трябва да разтървава, и две деца, които трябва да образова. Не смея и да помисля, че мога да живея в изолация с Джулия Ашли, дори и в самата райска градина.

Пинкни се изненада и това пролича.

— Ти вече не си момче, Пини — усмихна се Джосая Енсън. — Ще трябва да свикнеш с факта, че и джентълмените понякога имат откровено неджентълменски мисли за някои дами. И ги споделят помежду си. Едва ли има повече от трима души в Чарлстън, които не се ужасяват от Джулия Ашли. При това, аз не съм един от тях. — Добре. Момчето се усмихна. Джосая Енсън стана от стола: — Е, това беше. Винаги изпитвам облекчение, когато лошите новини са предадени и с тях е свършено. Ще тръгвам.

Пинкни прочисти гърлото си:

— Има още нещо, братовчеде Джосая. Имам предвид мен и Лавиния.

Мистър Енсън приседна бавно. Той не искаше да разговаря за Лавиния. Той дори не искаше да мисли за Лавиния, защото когато го правеше, си спомняше думите, които неволно я беше чул да изрича, думи, които разкриваха безсърдечието, скрито зад сладката усмивка и заучените й маниери. Обичаше я — тя беше плът от плътта му, но бе жестока и той не можеше да допусне Пинкни да стане жертва на тази жестокост. Защото обичаше и това момче. Насили се да се концентрира върху онова, което Пинкни говореше в момента.

— Знаете в каква ситуация се намирам, братовчеде Джосая. Не знам дали някога ще мога да се грижа за нея. Но искам да се захвана за честна работа, каквато и да е тя, и вярвам, че все нещо ще се намери. Предложих да освободя Лавиния, но тя отказа. Ако ни разрешите, сър, ние сме готови да изчакаме. В края на краищата, още сме толкова млади.

— Да, млади сте — каза Джосая. Изпитваше нерешителност. Сега бе моментът да каже на Пинкни, че не може да се ожени за Лавиния. Бавенето щеше да бъде безсъвестно. Но как да го направи? Току-що бе казал на момчето, че се налага да се откаже от земята, на която семейство Трад бяха живели почти двеста години. Можеше ли да нанесе втори удар?

И освен това, момчето имаше нужда от него, независимо дали го разбираше или не. Той беше кръстникът на Пинкни и възнамеряваше да замести баща му, поне дотолкова, доколкото Пинкни беше готов да позволи. Ако забранеше брака, без да обясни на Пини истинската причина, това би довело до разрив в отношенията, който щеше да му попречи да помогне по какъвто и да е начин на момчето. И щеше да извади Ендрю от кръга на най-близките му приятели в момент, когато той имаше най-голяма нужда от приятели.

„Трябва да му кажеш, предупреждаваше го съвестта му. Дължиш му това. Годежът трябва да бъде развален.“

„Но не сега, възразяваше сърцето, както той каза преди малко, те са млади и готови да чакат. По-късно може да се окаже по-лесно. Когато не е така слаб, не е така уморен и изправен пред такива проблеми.“

Мълчанието му продължаваше твърде дълго. На лицето на Пинкни се бе появило изражението на победен. И това реши нещата. Не сега.

— Извини ме, Пини. Припомних си времето, когато бях на твоите години. О, не бих искал да ги изживея отново, дори ако ми обещаят целия чай на Китай. Какъв разход на енергия! Разбира се, че имате благословията ми. При положение че както ти каза, сте готови да изчакате, докато се съглася бракът да се осъществи.

Пинкни протегна ръка.

— Благодаря, братовчеде Джосая. — Мистър Енсън я стисна за миг. — Благодаря — повтори Пини.

И лицето ми се преобрази от младежка усмивка:

— Едно последно нещо, братовчеде Джосая. Смятам да запазя Карлингтън. По някакъв начин.

— Ако изобщо някой може да го направи, приятелю, вярвам, че това може да си само ти — засмя се мистър Енсън. — Ще ти помогна с каквото мога.

Той изненада двойката офицери, патрулиращи по „Мийтинг стрийт“, като ги поздрави приветливо, пресичайки улицата пред тях. Боже мой, момчето би могло да го направи! За миг си помисли колко хубаво би било да има Пинкни Трад за зет и да се радва на внуци със същата пламтяща коса и пламтящ дух.

След това въздъхна и влезе в къщата на сина си. От верандата на втория етаж се долавяха тихите гласове на дъщеря му и снаха му. Джосая Енсън отпусна рамене. Гласовете звучаха така сладко, като музика, като сънливи птици в ранна утрин, като живота преди войната. Поради същата причина беше останал да седи мълчаливо в един тъмен ъгъл онази нощ, дремейки в уханието на подобните на луни пищни цветове на магнолиевото дърво, израсло близо до къщата. Трябваше да им покаже, че си е дошъл. Вместо това той вкусваше младите им гласове като допълнителен аромат. Докато не осъзна какво чува.

— Не е възможно да говориш сериозно, Лавиния.

— Говоря напълно сериозно. Ако Микел Джонсън само вдигне поглед към мен, ще се скарам с Пини и ще го оставя за миг. Но Микел не вижда никого другиго, освен Сара Лесли. Мисля, че нямам друг избор, освен Пини.

Люси се възмущаваше, но Лавиния бе неумолима.

— Огледах всички на всяко парти. Който можеше да се върне се върна, но те всички са тъжни, скапани и повредени. Микел Джонсън е единственият, който може да се гледа. А след като татко е толкова беден, че не може да ме изпрати в Саратога или Нюпорт, където да си намеря богат съпруг, ще се примиря с това, което имам на разположение. Но когато къщата стане моя, в нея няма да има място за бели боклуци като Шед, както и за онази ужасна стара вещица мис Ашли. Както и за децата. Ако в къщата има деца, те ще са моите. Братовчедката Мери ще може да остане. Тя ме обожава.

10.

По някакъв необясним начин в края на юли градът намери равновесие. След годините на размирици той с облекчение се върна към извечния си ритъм, характерен за изискванията на климата. В ранните часове хората се размърдваха в леглата си, без да се събуждат, под тихите, кухи звуци на свирките от морски раковини, използвани от чернокожите лодкари, които се предупреждаваха един другиго за присъствието си в ранноутринните дрезгавини. Когато слънцето изгрееше, първите му плахи лъчи докосваха върховете на мачтите и едва малко по-късно озаряваха със студената си розова светлина платната. Зеленчуци, риба, стриди, раци и цветя, поръсени с капчици роса, блестяха в цветовете на дъгата в кошници, поставени в лодките. Богатствата на плодородната земя на остров Джеймс бяха на път за пазара, както ставаше винаги през летните месеци, а и какво значение имаше за сезона, че земята може би има нов собственик?

Към пет сутринта пазарът започваше да се събужда: сънливи чернокожи слуги и готвачи започваха да пристигат с празни кошници от сплетени палмови листа, които трябваше да се напълнят от пъстроцветните купчинки, подредени на дълги сергии под арките на покритата площ. Събитието имаше както търговска, така и социална страна. Провлечените носови гласни в силно акцентираните срички в говора на негрите от крайбрежните райони на Южна Каролина се смесваха със смях и викове в музика, разбираема само за кореняците, която действаше опияняващо на участниците в този объркан, но вечно движещ се менует на купувачи и продавачи. Дузини лешояди пристъпваха по покрива, разпервайки и прибирайки огромните си, подобни на платна криле. Те изпълняваха функцията на боклукчии за стария град и пазарът, който приключваше към седем сутринта, бе само първата им спирка за деня.

Бяха по-малко от преди. Безразсъдното прахосничество на плантаторските времена беше история. В седем сутринта излишъците не бяха оставяни, както в миналото, да изгният. Вместо това черните предприемачи ги натоварваха в теглени от мулета каруци и започваха обиколката из града, минавайки по улиците след количките на уличните търговци на скариди, донасяни от лодките, обикаляли порозовелия под зората Атлантик, отвъд защитата на крайбрежните острови. Във все още свежия утринен въздух се разнасяше скърцането на колелата и песните, долитащи от отворените прозорци на старите къщи.

— Стриди! Кой ще купи прясната стрида… Има пресен зеленчук… Ягода… Женски рак…

Малко по-късно прозорците се затваряха и кепенците се придръпваха, за да се задържи прохладния нощен въздух, а слънцето се издигаше над главите и си пробиваше път в невъзможно синьото почти тропическо небе. Щяха отново да бъдат отворени в късния следобед, когато откъм морето се надигнеше югозападния бриз, за да донесе облекчение на домовете, издигнати сред градините под такъв ъгъл, че да го пресрещнат. Вятърът беше благословия и управник на града, останал непроменен през мир, война, преуспяване и бедност. Той бе определил мястото, избрано от първите заселници и живота на потомците им след това, приспивайки ги във високите стаи, помагайки на големите платноходи да намерят пътя до оживените докове, разтърсвайки ги от благодушието им с демонстрации на своята мощ.

Офицерите от окупационната армия под ръководството на Сикълс се потяха и се мъчеха в униформите си, проклинаха горещината, презираха чарлстънци като лениви южняци, продължаваха да работят през целия ден и припадаха на дузини. Чернокожите войници бяха по-издръжливи и по-мъдри. Когато контрола над тях отслабнеше, те изоставяха работата и се отправяха към уличките на удоволствията край доковете, които трябваше да възстановят. Там имаше град сред града, който пулсираше с живот и музика, град без бели и без правилата на белите, град, където черните мъже се чувстваха истински свободни. Там централната улица бе прекръстена на „Прави каквото ти се иска“ и се говореше за светлокожия младеж, пристигнал неотдавна от областта около река Ашепу — той се наричал „Татко Каин“ и проповядвал за Юниън Лийг. Там говорел каквото мисли и думите му намирали път право в сърцата на другите: „Подпалете къщите на белите с всички в тях — белите и продажните черньовци, които им слугуват. Присъединете се към Юниън Лийг. Когато се съберете достатъчно хора, никой няма да може да ви спре“.

Но неумолимото покачване на термометрите действаше на чарлстънци по-силно, отколкото окупаторите им можеха да забележат. Зад кепенците те водеха най-тежката битка на войната. Нямаше кризи, нямаше героични поводи хората да се надигнат. Имаше недоимък, безпокойство и бедност, с която никой не беше свикнал. Врагът вече не беше Сикълс и неговите воини, а беше собствената им раздразнителност под тежестта на натрупващите се малки проблеми, които грижите им бяха попречили да забележат досега.

Домът на Трад не бе изключение. Пинкни изпитваше ужас от прибирането вкъщи всеки ден. Още от ранно утро той бе ангажиран в „Чарлстънски Стрелкови Клуб на Леките Драгуни“ и към обед вече чувстваше умора, беше му горещо и бе обезсърчен. Той жадуваше за спокойствие и едно добро ядене, а вместо тях трябваше да се занимава с разправии и оплаквания.

Сикълс бе поискал от ветераните на Чарлстън да се организират в клубове. Той имаше нужда от помощта им, за да възпре потенциалния източник на насилие, който се зараждаше около доковете. Всеки район в града имаше свой клуб и свой собствен арсенал, охраняван денонощно от членовете на клуба на смени от по осем часа. Генералът не се страхуваше, че членовете на клубовете могат да обърнат оръжията си срещу него и неговите мъже — тези хора бяха бивши войници и джентълмени и те всички бяха положили клетвата за вярност, както бе поискано от всички победени граждани на Юга.

Без Джулия Ашли. Те бе отказала. Поне веднъж седмично на „Мийтинг стрийт“ се появяваше юнионистки офицер и за пореден път настояваше и тя да положи клетва. Седмици наред Джулия го приемаше в дневната и седеше като императрица във висок стол, с лице като издялано от слонова кост. Тя го гледаше внимателно в устните, докато той, заеквайки изричаше указанията си, след това отсичаше „Не“ и се изправяше в знак, че разговорът е приключил. Ако куриерът беше толкова глупав, че да се опита да спори, тя напускаше стаята без нито дума повече.

Сценката се превърна в основна тема на разговор за съседите. Мери беше потисната, защото Ейдам Едуардс я бе помолил да се намеси, а тя не беше успяла да разубеди сестра си. Стюарт беше страшно горд с леля си. От него не бяха поискали да положи клетва, тъй като беше твърде малък. Това го вбесяваше — щеше също да откаже, дори ако го обесеха за това, твърдеше той. И го повтаряше, докато Пинкни, на когото това започна да досажда, не му нареди да млъкне.

Но не можеше да нареди по същия начин и на прислугата. Те го издебваха индивидуално, оплаквайки се, че им се възлага прекалено много работа, разказваха измислици за недостатъците на останалите, изтъкваха нуждата от дрехи, пари или искаха да вземе страна в уреждане на споровете. Илайджа беше най-тежкият случай. Неговото достойнство изискваше власт, каквото той не притежаваше по отношение прислугата на Джулия и неговото отмъщение се състоеше в това да изчезва за часове, обяснявайки, когато се върнеше, че е бил на училище, учейки се да чете. Пинкни нямаше основание да му вярва, но не можеше да отрече на възрастния мъж правото да се развива. А и не можеше да го уволни. Илайджа принадлежеше на дома Трад и бе тяхна отговорност. Беше избрал да остане лоялен на дома и за семейството нямаше алтернатива на това да се отплаща за тази лоялност.

Също както Илайджа и Шед отсъстваше с часове, без да дава обяснение. Пинкни знаеше, че той работи като колар за трудовите бригади. Не одобряваше това, но признаваше, че няма право да му забранява, така че не коментираше въпроса. Нито пък отваряше дума за това, че Шед най-вероятно прахосва спечелените пари в бордеите на „Чалмърс стрийт“, сега преименувана на „Мулатката“. Само веднъж се опита да предупреди Шед за опасността да прихване нещо там, но когато очите на Шед се скриха зад мрежа от бръчици, се отказа. Единствено рязкото разглаждане на бръчките показваше, кога Шед се усмихва. Държеше устата си затворена, за да крие кривите си, пожълтели от тютюна зъби.

Шед поне си мълчеше и Пинкни му бе благодарен за това. Когато сядаше на масата, той изяждаше храната си методично, без да взема участие в непрекъснатите спорове. Сякаш изобщо не присъстваше. Когато не бе излязъл по своя работа, си намираше нещо да върши под навеса за каретата или в градината, поправяше стари вещи, изровени от него в склада, или търпеливо плевеше бурените, пропуснати от Соломон. Не говореше с никого, само дъвчеше вечния си тютюн и плюеше сока в основата на розите, които избуяваха от това.

Малката Лизи бе другата мълчаливка, но нейното мълчание безпокоеше Пинкни повече от шумните конфликти между останалите членове на семейството. Тя стоеше в стаята си самотна и правеше изключение за яденето и двете посещения на църква в неделя, към които Пинкни отказваше да се присъедини. На масата тя се бореше с ножа и вилицата под непрестанните корекции от страна на Джулия и изяждаше храната си, както й се казваше. Отговаряше вежливо само когато някой се обръщаше към нея и не забравяше да направи книксен и да каже „Благодаря“, когато я освобождаваха. Но оставаше гротескно слаба и изплашено се дръпваше всеки път, когато някой се доближеше до нея. Пинкни съумяваше да прекара всеки ден по малко с нея, но не можеше да измисли за какво да говори с петгодишно дете, а и Лизи с нищо не му помагаше.

Отказа се да прави каквото и да е било по въпроса, докато не минеше изпитанието, свързано с Четвърти юли. Постоянните тренировки на Стрелковите клубове бяха свързани най-вече с подготовката за този ден. Сикълс беше предупредил, че Татко Каин проповядвал за Ден на независимостта, която ще означава истинска независимост, в смисъл ликвидиране на всеки бял в Чарлстън. Генералът беше контрирал по гениален начин, обявявайки целодневен празник в Уайт Пойнт Гардънс, завършващ с фойерверки.

— Хляб и зрелища — обясни той сухо на подчинените си. — След като е било от полза за Цезарите, надявам се да помогне и на Американската армия.

Стрелковите клубове получиха задача да се разположат незабелязано по входните пунктове на всички улици в жилищните райони. Юнионистките офицери водеха парада, с който се откриха тържествата, и държаха под око както хората си, така и празнуващата тълпа след парада, усмирявайки юмручните схватки и груповите надвиквания, преди те да могат да се превърнат в масови размирици. Беше един кошмарен дълъг и горещ ден, а след него и нощ, но всичко завърши мирно.

Сега Пинкни можеше да се появява в клуба по служба само два пъти седмично. Вече имаше време да се занимае с непреставащите търкания вкъщи. Една вечер той се присъедини към майка си и леля си на верандата. Те спореха за Бога, като Мери цитираше доктор Едуардс, а Джулия цитираше Волтер. Пинкни отклони поканата да се включи в спора. „Аз само ще изпуша една пура, ако дамите не възразяват, и ще се насладя на бриза.“ След това наклони стола си назад, докато облегалката се подпря на перилата, кръстоса крак връз крак и затвори очи.

Спорът загуби остротата си и угасна. Озоваха се в един кратък оазис на спокойствието. След това Мери подсмръкна:

— Татко ти седеше по същия начин, Пини. Понякога излизахме след вечеря, за да попуши и просто оставахме без да говорим, докато се стъмнеше. Беше толкова спокойно… Той така ми липсва!

— Той липсва на всички ни, мамо.

— О, как искам нещата да са както бяха!

— Само с желание няма да облечем децата — отсече Джулия. След това се изправи: — Ще отида да обърна яките на здравите ризи на Стюарт.

— Моля те не тръгвай, лельо Джулия. Искам да ми помогнеш за нещо.

Джулия се върна при стола си.

— Безпокоя се за Лизи. Тя е много тиха и плашлива. Не ми се струва съвсем нормално, но нищо не разбирам от деца. Аз съм само мъж и вие като жени трябва да ми помогнете.

Мери закърши ръце:

— Правя всичко каквото мога, Пини, но тези деца просто ме надвиват. Какво да направя? Учителят на Стюарт си замина още преди да започне войната, защото беше от Масачузетс. И при това от добро семейство. Нямах друг избор, освен да оставя Стюарт да учи заедно с Алекс Уентуърт. Не можеше да се намери друг учител, а човекът на Уентуъртови беше твърде възрастен, за да го мобилизират. Знам, че е див. Такъв е и Алекс. Онзи старец просто не можеше да го контролира.

— Не говорех за Стюарт, мамо. Той е като всяко останало момче на неговата възраст. Говорех за Лизи.

— Но Лизи е перфектното дете и изобщо не създава проблеми.

— Точно за това става дума, мамо. Не създава проблеми и затова никой не й обръща внимание. Беше такова лъчезарно малко създание, а сега е като изплашена мишка.

— Тя се учи как да се държи, това е всичко. Малките момиченца трябва да бъдат малки госпожици.

— Но, мамо, тя никога не напуска стаята си. Това не може да бъде добро за нея. И изглежда толкова тъжна.

— Тя има нужда от гледачка, ето това е. Казах на Софи да започне да я води в градината да си играе, но на нея не й остава време. Всички малки деца имат нужда от гледачка. Струва ми се, Лизи все още тъгува за Джорджина.

— Глупости — обади се Джулия. — Детето е твърде голямо за гледачка. Ще стане на шест през ноември. Трябва да започне да ходи на училище. Пинкни, трябва да намериш пари, за да я изпратим на мадам Талванд.

— Джулия — възрази Мери, — казах ти, че още не съм готова да разговарям с мадам Талванд. Елинър Олстън смята да открие училище у дома си и най-добре е Лизи да ходи там. Елинър е чудесен човек и е добър пример за подражание.

— Елинър Олстън няма и най-малка представа как се преподава. А мадам Талванд има училище от години. Не говори без акцент, но поне е французойка. Всяка млада дама трябва да научи френски колкото е възможно по-рано.

— Аз не знам нито дума, независимо от това какво правеше нашата мадмоазел. И не ми се струва, че френският е толкова важен.

— Причината е, че си малоумна. Всички културни хора говорят френски.

— Аз просто не знам…

Пинкни не им обръщаше повече внимание. Той мислеше за онова, което майка му беше казала. Разбира се, че Лизи трябваше да има гледачка и трябваше да може да си играе с други деца на нейната възраст. Нищо чудно, че беше тъжна. Тя живееше в дом, пълен с възрастни хора. Дори Стюарт сигурно й изглеждаше възрастен.

— Мамо — прекъсна ги той, — ще наредя на Софи да извежда Лизи всеки ден след обяд. Не й позволявай да те разубеждава. — Той усети, че някаква тежест падна от сърцето му.

— Мис Трад, вечерята е сервирана — обади се Илайджа от полумрака в хола.

— Благодаря, Лайджа, веднага слизаме — въздъхна Мери. — Загубих чувството си за времето. Мислите ли, че отново ще чуем камбаните на „Сейнт Майкъл“ някога?

— Попитай архангел Гавраил. Неговите приятели янките ги начупиха на парчета в Кълъмбия. — Джулия беше намерила нов по-дразнещ прякор за преподобния доктор Едуардс. Прозвището вбесяваше сестра й. Пинкни бързо се намеси.

— Дами, дами. Северната Епископална църква заплати транспорта до Англия, да бъде отлята камбаната наново. Не можем да виним църквата за деянията на армията.

Мери хлипаше като опечалена гълъбица:

— Не понасям, когато богохулстваш.

— Но, мамо, това, което казах, едва ли е богохулство.

— Но, леля ти…

— Не ме замесвай в тези извъртания, Мери. Ходя на служба всяка неделя, както съм правила през целия си живот. И не съм длъжна да харесвам това, с което се сблъсквам тези дни.

— Джулия! Д-р Едуардс е наистина един одухотворен мъж.

— Одухотворен, дрън-дрън. Колко одухотворен щеше да ти се стори, ако имаше заешка уста?

Мери се разплака на сериозно. Пинкни сложи ръка през пълничките й рамене. Както много мъже по-възрастни и по-мъдри от него, той също беше готов да направи всичко, за да спре плача на една жена.

— Не се разстройвай, мамо — каза той с отчаяние в гласа. — Ще те заведа на църква следващата неделя. Сега по-добре ли се чувстваш?

Още от следващия ден Софи започна да извежда Лизи всеки следобед през две дълги преки до Уайт Пойнт Гардънс. Първоначално се цупеше, но когато се вля в редиците на другите гледачки, седящи по скамейките, и откри сред тях няколко стари приятелки, настроението й се повиши. Другите жени й правеха комплименти за външния вид на Лизи, която наистина се открояваше в твърдо колосаната си престилка. Към края на първия следобед Софи се поздрави сама. За разлика от другите деца Лизи беше все още чиста. Докато те тичаха, играеха и се търкаляха по тревата под клоните на старите дъбови дървета в парка, Лизи седеше до един олеандров храст и правеше малки купчинки от окапалите листа и цветове. Тя изобщо не й създаваше проблеми.

Пинкни ги чакаше да се върнат.

— Добре ли прекара, малка сестричке?

Лизи кимна механично:

— Да, сър.

Лицето на Пини посърна.

— Малките деца имат нужда от време, за да свикнат едно с друго, мист Пинкни — каза авторитетно Софи.

— Да, надявам се да е така. Благодаря ти, Софи. — Той се усмихна на Лизи, която изобрази подобие на усмивка в отговор. Но преструвката беше достойна за съжаление.

Пинкни отиде в дома на Енсънови. Къщата от другата страна на улицата се превръщаше в убежище за него. Вежливостта изискваше да посещава Лавиния всеки ден; така правеха всички сгодени. И тъй като венчавката по необходимост се отлагаше за неопределено време, другите правила, имащи отношение към годениците, също претърпяха известни изменения, за да са в тон с по-специалните обстоятелства. Пинкни можеше да води Лавиния по партита, а у дома можеше да седи до нея на дивана и да я държи за ръката. Но дамата винаги имаше своя придружителка: Мери Трад за партитата и Люси Енсън у дома. Формулата бе предложена от Джосая Енсън:

— Ти може и да не намериш средствата да се ожениш, Пини; човек не знае какво може да стане на този свят. Не би искал Лавиния да бъде компрометирана, нали?

Пинкни отговори, че наистина не би искал това да се случи. И действително не го желаеше с цялото си сърце. Той вече дълбоко съжаляваше, че бе загубил контрол над себе си, когато я бе целунал онзи първи път и беше доволен, че бе избавен поне от изкушението, тъй като никога не оставаха сами. Лавиния може би нямаше представа колко бе опасно за нея да флиртува по този начин с него, мислеше си той. Тя беше толкова красива и така доверчива, мушвайки ръката си в неговата и облягайки се на рамото му, когато погледът на Люси бе върху ръкоделието, с което тя никога не се разделяше!

„Люси винаги изглежда уморена“, мислеше Пинкни. Горката. Грижите за Ендрю не биха могли да бъдат нещо обикновено. Пинкни се качваше в стаята му всеки ден след часа, прекаран с Лавиния и Люси. Ендрю пиеше вече по-малко и поради това външно изглеждаше по-здрав, но за сметка на липсата на уискито, което консумираше като анестетик, беше навъсен повече от нормално. Джосая Енсън беше започнал да го учи на основите на правото; един адвокат нямаше нужда да ходи. Но Ендрю бе слаб ученик и съзнаваше това.

— По дяволите, Пини. Аз никога не съм можел да правя нещо наистина добре, освен да яздя и да танцувам валс. Учителят ми трябваше насила да ми набива различните таблици в главата. Какво мога да разбера от всички тези „страни по втория дял“ и други адвокатски термини? Наистина се старая. Люси ми помага часове наред, а татко се е въоръжил с търпението на светец, но това не помага.

Пинкни не можеше да каже нищо. Той нямаше отговор нито за Ендрю, нито за себе си. Единственото, което оставаше и на двамата, бе да изкарат поредния ден по най-добрия възможен начин. И понякога този „най-добър“ начин означаваше да се хванат за гарафата в стаята на Ендрю. За да забрави, че земята край река Уапо беше продадена практически на безценица. Да забрави, че нищожната сума се топеше с всеки изминал ден, въпреки че се ограничаваха във всичко. И най-вече да забрави, че приближава деня, когато щеше да се наложи да продаде и Карлингтън.

Сърцето му се късаше за Карлингтън. Той бленуваше за това място, спейки и вървейки. Но нямаше смелостта да измине късото разстояние, което го отделяше от най-съкровеното за него нещо. Беше му твърде ценно. Само Шед знаеше какво му е на душата. Той беше обърнал внимание на нежеланието на Пинкни да разговаря за плантацията, когато майка му повдигаше въпроса.

— Какво има, кеп? — попита той тихо. — Да не те е страх, че старият Шърман я е заграбил?

Пинкни набързо разказа за страховете си, благодарен, че може да се освободи от това бреме пред мълчаливия ненатрапващ се младеж.

— Ако къщата я няма — каза той на Шед, — за мен ще бъде сякаш никога не съм съществувал, както баща ми или неговия баща преди. Янките вероятно са я опожарили, но аз не знам със сигурност. И не искам да знам. Искам само да си мисля, че там всичко е както си беше, когато аз и татко заминахме за Вирджиния. Има голяма разлика между това да разбираш, че онзи живот вече го няма и да го узнаеш със сигурност. Аз трябва да разбирам, но не е необходимо да знам. Не съм готов да го науча.

11.

Мери закърши ръце по фината дантела около деколтето на сивата си рокля.

— О, Пини — каза тя, когато той влезе в трапезарията, — как мислиш, дали тази дантела не е прекалено фриволна? Боже, колко си красив! Надявам се Стюарт да не ни изложи. Той израства като бурен и вече нищо не му става. Не искам да изглеждам като светска дама. Чувствам се мека и смирена, така както трябва да се чувства някой, тръгнал за Божия храм, но ако се опитам да махна тази дантела, корсажът ми ще се разпадне. Много е стар, както всичко останало. Как мислиш, добре ли е така?

— Чудесно е, мамо.

— В края на краищата, не съм си сложила никакви бижута. Това би било прекалено тщеславно. — И тя продължи да бъбри несвързано. Пинкни усещаше как тъпата болка зад очите му започва да се разпростира към горната част на главата. Не трябваше да остава при Ендрю толкова до късно снощи, а и не трябваше да пият толкова много. И най-вече, не трябваше да обещава на майка си, че ще я придружи в църквата.

— Сега е едва седем и половина, Мери; стига си нервничила — Джулия седна на стола, дръпнат от Илайджа за нея. Стюарт и Лизи последваха примера й и тихо заеха местата си. Стюарт беше мрачен, Лизи беше бледа и затворена. Приборите пред мястото на Шед бяха сложени, но той не се появяваше. Пини обясни, че е излязъл от къщи рано сутринта по свои задачи.

Възбудата на Мери ги пришпори да свършат бързо със закуската. В седем и четиридесет и пет семейството се бе отправило към „Сейнт Майкъл“, която се намираше на пряка и половина от дома им. Процесията се предвождаше от Мери, която гордо беше сложила ръка върху ръката на сина си. Той, на свой ред, изглеждаше великолепно. Гозбите на Дилси бяха поизпълнили тялото му, така че сивият му фрак и черната жилетка се спускаха както трябва от широките плещи към тесния кръст. Десният му ръкав изглеждаше напълно нормално с добре изработената протеза и поставената в ръкавица ръка, която Соломон беше изработил, мушната в презрамка от черна коприна.

Както обикновено на входа на църквата се беше събрала тълпа и хората се поздравяваха преди да влязат. Пинкни отведе майка си до кабинката, запазена за семейство Трад и отвори вратичката. И докато Лизи и Стюарт влизаха, Мери шепнешком заговори с Джулия.

— Хайде, Пини — каза високо леля му, — ела с мен, а майка ти нека седне близо до пътеката — на лицето на Мери се бе появило изражение на светица и тя изчака синът й да влезе преди нея. След това тя пристъпи в малката квадратна кабинка и грациозно се отпусна на колене върху ниското столче. Пинкни протегна ръка над склонената й глава и затвори вратичката.

От органа се разнесе встъпителен акорд и след това в залата зазвуча химна на процесията. Всички се изправиха. Пинкни чу гласа на преподобния Ейдам Едуардс да се разнася в задната част на църквата. Гласът беше дълбок, богат и силен, извисяваше се над гласовете в хора и мелодията на органа. Когато процесията с кръста мина покрай него, той наклони глава и погледна зад себе си. Едуардс беше величествен. Пищната бяла стола падаше върху ръцете му като крилете на ангел. Косата му беше също така пищно бяла. Тя бе заметната назад от онова, което би могло да се нарече благородническо чело над широко лице с едри кости, открояващ се тънък нос, прав като линийка и свежо избръсната квадратна челюст и дълбока трапчинка в брадичката. Пинкни отново погледна напред. Той не смееше да погледне към леля си, защото се страхуваше, че може да се разсмее. Тя не бе преувеличавала. Мекото шумолене на копринени фусти беше индикация за извъртащите се дами, които следяха с поглед фигурата на Едуардс, привлечени от някаква магнетична сила.

Когато църковния химн свърши, гласът на Ейдам се разнесе от амвона още преди всички да бяха седнали:

— Да се пожертва Бога, означава човек да разбие душата си — извика той, — да разбие и озлоби сърцето си. О, Господи, не ни презирай. — След това вдигна ръка и погледна нагоре сякаш прониквайки до небесата. Хората отново коленичиха. Той чакаше, те чакаха, докато в залата престана да се чува шума от наместващи се тела и шумоленето на дрехи. Тишината ставаше все по-напрегната. И тогава златният глас отново се спусна над наведените им глави. — Скъпи, обични ми братя — прозвучаха думите му като милувка — Светото Писание ни доведе, ни води на различни места — ритъмът се засилваше, — за да осъзнаем и признаем многобройните си грехове и своята порочност — Пинкни долавяше вибрациите на думите с цялото си тяло. Беше нещо, което бе изпитвал досега само веднъж, когато чу Пати да пее в Лакме в Лондон. Бе дошъл тук от любопитство и развеселен от чутото по отношение на Едуардс. Но вече беше забравил за това, сега бе като омагьосан. Той пригласяше на хората около себе си, следвайки командата на гласа на Ейдам: — … Ние твърде дълго следвахме прищевките на нашите сърца. Ние нарушихме Светите закони… — познатата служба продължаваше по нов начин. Беше като новоизсечена монета от Едуардс. Когато той отвори Библията на аналоя пред себе си, всички лица се повдигнаха нагоре и зачакаха.

В кабинката, непосредствено до аналоя, Прудънс Едуардс също вдигна глава, сякаш взирайки се в профила на баща си. Харесваше й да седи там, защото надвисналият балкон на галерията създаваше една странна акустична дупка — тя чуваше на десет думи по една. Изумителният глас на баща й не представляваше нищо особено за нея — тя го чуваше всеки ден от живота си. Погледна с ъгълчето на окото си към енориашите. Както винаги, всички изглеждаха като хипнотизирани. Беше безопасно да обърне малко повече глава и да потърси с поглед жената. Да, беше пак там. Нищо не се бе променило. Слабата жена с арогантното лице видимо изпитваше досада. През всички години и във всички църкви това бе единствената жена, която така и не се бе поддала на магията на Ейдам Едуардс. Сърцето на Прудънс възликува. Всяка неделя тя се вълнуваше дали и тази жена няма да се превърне в една от останалите. Защото и в други църкви бе имало други хора, които първоначално бяха имунизирани, за да се поддадат накрая.

Сега забеляза нещо различно. С жената, както обикновено имаше момче и момиченце. На Прудънс й харесваше да наблюдава как издигащото се слънце в един момент ще вкара наклонен лъч в залата над тези златокоси главици. Но днес с тях имаше една по-висока глава, която вече бе докосната от лъча. Тя забрави за предпазливостта и изви глава прекалено подчертано, за да вижда по-добре. Ръката на баща й се повдигна, приковавайки вниманието й обратно. Но не преди да попие в съзнанието си красивата глава и лицето на мъжа със слънчевия ореол. Останалата част от службата мина незабелязано за нея, макар тя да реагираше механично в хор с останалите и дори да се включи в химните без съзнанието й да участва. Външно изглеждаше напълно концентрирана. Но всъщност броеше секундите, които оставаха до края. Когато процесията, изнасяща кръста стигна до средата на пътеката между редовете, тя можа да се измъкне от страничната вратичка, да изтича през църковното гробище и да остане в сянката на една от колоните на входа, за да наблюдава излизащите хора. Ако спряха, както обикновено ставаше, за да поговорят, тя щеше да го чуе, може би той дори щеше да се усмихне, защото й изглеждаше като човек, който не се е усмихвал прекалено дълго.

Отсъствието на Шед тази неделя не се дължеше на обичайната за него черта да не го свърта на едно място. Но това се отнасяше за много от отсъствията му. Той се бе задържал прекалено много седмици в дома на семейство Трад, преди да осъзнае с увереност, че има нужда и от нещо извън опита на Пинкни. Постави си за цел да разбере какво е то, да го намери и да го получи.

Беше мълчалив по природа, както външно, така и вътрешно. Лишен от образование, на него му липсваха думите, с които да се изразява пред другите или да формулира мислите си. За сметка на това той подсъзнателно усещаше атмосферата около себе си и изпитваше неясни емоции, които ставаха по-силни от това, че не ги анализираше. Поради тази причина той не беше в състояние да изрази благодарността си за приятелството на Пинкни, както и за дома, който му беше предоставен. Нито пък поставяше на съмнение факта, че е тук, за да защитава този дом от името на Пинкни. Смътно разбираше, че безжалостността, на която се бе научил, за да може да оцелее сред бруталността на предишния си живот, ще се превърне в най-ценната му черта по време на хаотичния следвоенен Юг. И когато основният ремонт в дома на „Мийтинг стрийт“ завърши, той започна да броди из града, душейки теченията, наблюдавайки актьорите, докато накрая разбра къде трябва да действа. И се захвана с това.

Хотел „Чарлстън“ беше най-голямата сграда, която някога бе виждал. Той се простираше на по една пряка в две посоки и беше висок три етажа. На всеки етаж се простираха широки веранди с под от жълти и зелени мраморни плочи, които започваха от огромните дорийски колони и стигаха до високите над двайсет фута сводести врати и прозорци на хотела. Фасадата бе блестящо бяла, боядисана от войниците на Сикълс за отпразнуването на Форт Съмтър. Страничните и задната стена бяха все още покрити със следите от снарядите. Тухлената зидария се виждаше през струпеите на първоначалната бяла боя.

Шед започна да идва в подобното на пещера, лошо осветено фоайе. Навсякъде се виждаха групички хора, които разговаряха — някои заговорнически тихо, другите с гръмогласна показност. Това място беше център на бизнеса в града. Хотелът даваше подслон на наплива хищници, които историята щеше да нарече „торбарите“. Фоайето се превръщаше в място за общуване. Денем и нощем различни групи се формираха, разцепваха, преместваха и прегрупираха. През огромния портал на вечно отворената входна врата, влизаха и си отиваха различни мъже, повечето от тях в униформа.

Шед бродеше насам-натам, без някаква очевидна цел и се навърташе из сенчестите места, където хората предпочитаха да разговарят. Беше облечен в подкъсени протрити панталони, риза и на лицето му беше застинало изражението на човек, който не е с всичкия си. Светлите му очи непрестанно се движеха и погледът в тях издаваше страхопочитание пред внушителната обстановка и важните посетители.

Но в намеренията му нямаше никаква безцелност. Очите и ушите му попиваха всичко и всекиго, запомняха лица, гласове, срещи, ръкостискания, разговори.

— Железопътните линии, ето там са парите — викаше прегърбен мъж с огромна брада на кръга хора, събрал се около него. — Има три компании, готови да паднат като узрял плод в мига, когато чарлстънци бъдат притиснати от трудностите още малко. Релсите ги няма, но компаниите, притежаващи правата върху тях, ще ги продадат и ще пеят.

— И ти си само онзи, който ще им напише мелодията, а? — надсмиваха се тези около него. Шед се премести на друго място.

— … така че Ал ще получи правото да снабдява с учебници всички училища, открити от Бюрото. Сенаторът сега вдига голям шум за това колко много благодарни гледачки четат Шекспир, Конгреса ще гласува парите и после неколкостотин посредници ще сложат в джоба на Ал повече от сто хиляди.

— А колко ще даде той на Сенатора?

— Нито цент — намигна разказвачът. — Но някой ще изпрати на жена му нова каляска с чифт жребци с посребрени юзди. — Шед премина нататък.

— … ще получи нивите с памук за долар на акър веднага щом бъдат разпратени данъчните декларации. Ще наеме няколко бедни бели да се грижат за тях. И цената на памука ще скочи до небето… Ти си луд. Парите са в това да произвеждаш, а не да притежаваш… Сувенирите струват страшно скъпо в Ню Йорк. Търси се всичко, от знаме на бунтовниците до бойна униформа, стига да личи, че идва от стария Юг. Можеш да си купиш униформа за долар. Все още не са чак толкова изгладнели, че да разпродават и знамената, но и този ден ще дойде… Чух, че Хари е купил правата да доставя дървесина за ремонта на четири склада… Не, това го взе стария Ардсли. Хари ще достави тухлите… Ей, има ли някой сведения какво става в офиса на Сикълс? Искам да разбера дали адютантът му може да бъде купен… — Шед се присъедини към излизащите. Той никога не се задържаше прекалено дълго — не искаше някой да го забележи.

Месец по-късно той знаеше повече за сключваните сделки от хората, които ги сключваха. Два месеца още по-късно беше набелязал хората, на които можеше да се има доверие… поне до известна степен. И тогава стана готов да се превърне в един от актьорите, вместо да стои в публиката.

Той накара Пенси да преправи ленения костюм, който Пинкни му беше подарил и в неделята, когато Пинкни заведе майка си на църква, Шед взе на заем часовника му с ланеца, избра бастун от закачалката и направи своя дебют като бизнесмен.

Провинциалният му диалект накара човека, към когото се обърна, да се усмихне и да си тръгне. Но Шед продължи да говори. И след малко мъжът се върна.

— „Трад“ ли каза? Като „Трад стрийт“?

— Чухте ме какво казах. Ще ме чуе и всеки богат човек в Чарлстън.

— И как ще се свържеш с тях?

— Това не е твоя работа, мистър. Стига да правя това, което казвам.

— Я да се разходим до ресторанта, синко. Изглеждаш ми като човек, който има нужда да хапне добре.

— Не съм ви син, така че не ме наричайте така. Но не съм чак толкова горд, че да откажа вашето ядене.

Шед си тръгна с пълен стомах и пълен джоб с ментови бонбони за Лизи. Освен това беше сключил сделка.

Останал сам в залата, неговият домакин премести клечката за зъби в устата си. „Дявол да го вземе, този е по-добър в сделките от мен. А даже още не е започнал да се бръсне!“

Когато Шед се прибра, той върна часовника на Пинкни и докладва какво беше свършил:

— Кеп, вашите приятели в Чарлстън от известно време изпращат своите негри да продават вещите им, за да си купят нещо за ядене. Но тях буквално ги ограбват. А аз намерих един тип, който е готов да даде най-добрата цена.

Пинкни побесня. Той преглътна думите, които бяха на езика му и се обърна с гръб, за да се овладее. После чу какво казва Шед и бавно се обърна отново с лице към него. Раменете му бяха повдигнати, а главата — сгушена между тях. Той ненавиждаше истината в думите на Шед.

— Някой ще трябва да върти бизнес с тях. Аз не съм от Чарлстън и нямам гордост, за която да ме е грижа. И ти не ми изглеждаш като човек, който ще се захване с това. Всичко, което искам, е да помогна на тези като тебе. Те ще ти дават нещата, ти ще ми ги предаваш, а аз ще ги продавам. За злато. Не мога да чета или да пиша, кеп, но мога да броя. Никой няма да бъде измамен. Нещата вече са започнали, кеп: дреболии — сребърни лъжички, купички и други такива. Нали видя онзи търг? Този бизнес тепърва ще се разраства. Хората имат нужда от пари. Да не искаш да бъдат измамени още по-лошо, отколкото заслужават?

— Прав си, Шед — кимна Пинкни. — И трябва да съм ти благодарен. Но всичко това е толкова… тъжно. — Той примигна. — Мисля, че ще се разплача.

Сега беше ред на Шед да се извърне:

— Трябва да прибера този костюм — каза той. Реши да не съобщава сега на Пинкни комисионната, която щяха да получават.

12.

През останалата част от лятото те се занимаваха с този бизнес на дребно. Пинкни реши най-напред да обсъди проблема с Джосая Енсън, който изцяло се съгласи с Шед и подготви счетоводните им книги за начинанието.

— Аз ще ги водя засега, синко, докато не се научиш да използваш писалка с лявата си ръка. И ще ми плащаш за това. Време е да осъзнаеш, че времето на човек, както ориза, който той яде, струва пари. Това, което ти ще правиш, също е работа, точно както е работа факта, че ви водя счетоводството. И не е срамно да бъде заплащано за нея. Та, да се върнем на въпроса: знам, че Елинът Олстън има нужда от пари, за да купи чинове за нейното училище. Намеква, че ще ипотекира къщата си. Но ще постъпи много по-добре, ако се реши да продаде онази чудовищна мраморна нимфа в градината си. Тя на всичко отгоре е и гола, което може да се хареса на някои колекционери на изкуство. Посети я. И вземи комисионната, което онова момче сигурно прибира за теб. Между другото, къде го намери?

И Пинкни разказа единствено на своя кръстник, цялата история на Шед, за привързаността му към него и за това как бе убил онзи янки, който бе стрелял от засада и беше разкъсал ръката на Пинкни на две части.

— Използва ножа, който носеше скрит в палтото си. Втори изстрел щеше да привлече вниманието към нас. След това разкъса палтото си, за да ми направи турникет и ме пренесе на гръб далече от вражеските линии. Почти не си спомням останалото. Напали огън, сложи ножа в огъня, удари ме по брадичката с чорап, напълнен с пясък, и когато се свестих по-късно, установих, че съм в палатката на лазарета с чиста превръзка върху чисто отрязания чукан. Аз съм една глава по-висок от него и поне двайсет паунда по-тежък, а той вероятно ме е мъкнал близо пет мили. И не ми дава да му благодаря.

— Значи ти го доведе у дома?

— Не, той ме доведе. Аз бях много слаб. Бих искал да знам как да му се отблагодаря.

— Пини, не е възможно да се отблагодариш за спасяването на един човешки живот. Единственото, което можеш да направиш, е това, което правиш в момента. Дай му дом, защото ми се струва, че той никога не е имал такъв. Той е човек, който има нужда да се грижи за някого. Едва ли е на повече от шестнайсет, но е от онези мъже, които никога не са били момчета, струва ми се. Ще бъда горд да стана негов приятел, ако ми разреши.

— Това е голяма чест, братовчеде Джосая. Ще му кажа.

— По-добре недей. Няма по-докачливи от бедните бели. Убеждавал съм се в това из съдилищата много пъти. Просто дай на твоя приятел време и свобода на действие, колкото има нужда. Може би един ден и той ще може да получава, вместо само да дава. А, сега тръгвай за Елинър. Тя буквално се измъчва откъде да намери пари.

Пинкни посети мисис Олстън същия ден, а след това навести и други стари приятели, които Джосая Енсън му препоръчваше по двама-трима в седмицата. Освен това приемаше парите, които Шед му носеше и се стараеше да не изглежда като неблагодарник.

Не беше възможно да запази бизнеса си в тайна. Чарлстън беше прекалено малък свят, за да не разбере семейството му. Затова пребледнял и оправдаващ се, разказа за това на майка си, след посещението при мисис Олстън, която не назова. Мери плесна с ръце и широко се усмихна към него и Шед:

— Каква чудесна идея! Сигурно и аз имам нещо тук, което янките не са успели да ми вземат. После ще можем да купим на Стюарт и Лизи някои неща. Те практически са останали боси. Просто не мога да повярвам колко бързо израстват. Не смеех да го спомена пред теб, защото ти беше малко особен, Пини. Сега, я да помисля. Имаме голямата сребърна купа за пунш, която баща ти наричаше „ваната“. Тя е на тавана в помещението за каретата. Отвратителна е, но е много ценна. Прабаба ти Маршал я е използвала, когато са угощавали Лафайет.

Шед прочисти гърлото си:

— Извинете ме, мадам, но има достатъчно сребро да се павират улиците. Обаче ако имате нещо лъскаво, мисля, че имам клиент за него.

— Искаш да кажеш скъпоценни камъни? О, боже, откраднаха ми кутията със скъпоценностите в Кълъмбия.

— Е, нищо — сви рамене Шед. — Може би тогава ще кажа, че сребърната купа е била вана. Има ли нещо гравирано по нея?

— Какво правехте в Кълъмбия, мамо? — прекъсна го Пинкни. — Не ми казвай, че сте се евакуирали там. Никога нищо не си ми споменавала.

— О, не искам да говоря за това, Пинкни. Беше толкова ужасно! Нека да говорим за нещо хубаво. — Усмивката й изглеждаше почти естествена.

Шед изгледа недоверчиво майката на Пинкни. В нея трябваше да има повече смелост, отколкото й личеше. Или може би беше най-глупавата жена, сътворена от Бога. Да не помисли да спомене за там! От всички ужаси, които войната на Шърман причини на гражданите, смъртта на Кълъмбия беше най-зверската. Шърман беше приел капитулацията на града от неговия кмет в официална церемония, изпълнена с достойнство, а след това се беше изтеглил с почетния си караул извън града, на мястото, където армията му беше спряла на лагер. Три часа по-късно юнионистките войници, разположени по периферията, бяха излели газ и бяха запалили огнен обръч. Нямало начин да се избяга. Там, където огненият обръч се разкъсвал, се запалвали нови огньове. Димът затулил небето и допринесъл за ужаса на хилядите, които открили, че са пленници на града. Когато паднала нощта, пламъците осветили улиците, по които тичали обезумелите тълпи, пищейки и тъпчейки слабите, паднали в краката им. Обръчът постепенно се свивал, отрязвайки старите и ранените, които не можели да се движат достатъчно бързо. Късметлиите се озовали заклещени в един парк в центъра на града. Те използвали шапки, барети, ботуши и обувки, изгребвайки вода от езерото, която изливали върху себе си, за да се запазят от настъпващите огнени езици. Два дена по-късно, когато покритите със сажди оцелели бавно напускали унищожения централен град на Южна Каролина, въгленчетата още димели. Никой не можеше да забрави Кълъмбия.

Шед отново погледна Мери Трад; той долавяше, че тя с последни усилия се сдържа да не рухне съвсем. „Тя не иска капитана да види белезите от войната“, помисли той и към впечатленията му за тази разглезена жена дете, се добави и чувството на уважение.

— И къде е тази купа? — попита той, за да наруши настаналото неловко мълчание.

— Ще трябва да се качиш по покрива. Стюарт го правеше с лекота, разбира се. Това момче винаги е било като маймуна. О! Само за секунда. Какъв късмет! Спомних си. Стюарт. Къде е Стюарт? Той остави венчалната ми огърлица в една хралупа на дървото, където си беше направил свой дом. Спомняш ли си това дърво, Пини? Онова, на което се катерехте с Ендрю, когато бяхте малки. Стюарт поправи нещата горе, по-скоро май двамата с Алекс се захванаха. И когато трябваше да се пренесем при Джулия, направи така, че янките да не могат да се покатерят по дървото. Разбираш ли, той скри огърлицата ми там. Джулия винаги е критикувала моята огърлица. Не смеех да я взема в нейния дом. Тя винаги ревнуваше, че баща ти се влюби в мен. В този момент Мери разбра, че говори на въздуха. Пини и Шед вече бяха в двора, викаха името на Стюарт и гледаха към високите клони на дървото.

Стюарт се изкатери ловко до най-високите клони и хвърли три подплатени кожени торбички на Шед, който ги подаде на Пинкни.

— По-добре занеси това на майка си — каза той, — а аз ще изчакам Стюарт да слезе.

— Добра работа — похвали той момчето, когато то слезе на земята.

— Ти дори не знаеш колко е добра. Понеже ми е известно колко много забравя мама, реших да прибера в едно вързопче и другите й бижута, когато трябваше да скрия огърлицата. Да отидем да видим.

— След малко. Знаеш ли, току-що научих, че си бил в Кълъмбия, вярно ли е това?

— Дали е вярно? Можеш да ми вярваш. Нека ти разкажа… — И Стюарт започна да описва минута по минута всичките си преживелици. Беше намерил пистолет и смятал да убие някои янки, но пистолетът се оказал незареден. И въпреки това, беше съумял да прояви истински героизъм, защитавайки майка си в бягството им към по-безопасно място. И разказваше за всичко с охота.

— И бебето ли беше с вас?

— Лизи ли? Та тя едва не стана причина да ни убият! Когато изтичахме навън от дома на братовчедката Юлайли, Лизи си забрави глупавото плюшено мече. Посред пътя към парка, тя започна да пищи за него. Искаше да се върне и дърпаше мама в една посока, докато аз я дърпах на другата страна. Беше ужасно; Джорджина я взе на ръце и я понесе, макар да пищеше и риташе, но все пак продължихме нататък. След това се разделихме и мама започна да пищи за Лизи. Да ти кажа, направо ме ядосаха.

— Все пак сте се спасили и това е най-важното. Как се намерихте с Джорджина?

— Повече не видяхме Джорджина. Мама смята, че е изгоряла в пожара, но аз се обзалагам, че тя просто се скри. Мама щеше да я убие, че е загубила Лизи.

— Изоставила е Лизи?

— Сигурно. Видяхме Лизи, едва когато чакахме влака, който янките докараха, за да заминат всички. Тя беше с жените на Хътчинсънови. Видели я да броди без посока, плачейки за тъпото си мече и я хванали. Боже мой, защо не ме попиташ как се чувстваше мама! Беше се побъркала от тревога. Лизи има навика да бяга, винаги когато не й се угоди. Мама я напляска още там на депото. Готов съм да се обзаложа с теб, че Лизи никога повече няма да избяга.

Шед се замисли за мълчаливото момиченце.

— Не, и аз не мисля, че ще избяга.

Когато влязоха в къщата, Мери се носеше във валсова стъпка из трапезарията около масата. Тя разпери ръце, за да улови слънчева светлина в диамантите и рубините по гривните и пръстените на ръцете си. Ниско до шията й се спускаха дълги обеци. А на самата шия имаше огърлица с такъв ослепителен блясък, че Шед примигна.

Огърлицата беше отрупана с диаманти: редици подбрани камъни, които се спускаха в изострен връх ниско в корсажа на неугледната сива рокля на Мери. Огромен камък, шлифован в крушовидна форма, се поклащаше на края, тежко отпуснат между пълните й гърди. Пинкни я гледаше усмихнат.

— Мамо, това наистина е трудно за вярване. За какво си е мислел татко?

Мери спря да се върти. Широката й пола продължаваше да се поклаща около глезените й. Тя сложи ръце на лицето си, за да скрие порозовелите си бузи и се изкиска:

— Мислеше си нещо много неприлично, което няма да ти кажа. Казваше, че понякога дори вулгарността може да прозвучи уместно. Това беше тайният му венчален подарък за мен. За пред другите хора ми даде да сложа перлена огърлица.

— Мисля, че паричните ни проблеми са решени — каза Пинкни. — Партньорът на Шед няма да намери нещо по-крещящо дори и за милион години.

Шед погледна усмихнатите им лица, без да разбира нищо. За него огърлицата беше най-красивия предмет на света.

Преговорите по продажбата на огърлицата на Мери Трад отнеха на Шед известно време. Той маневрираше между потенциалните купувачи до момента, когато инстинкта му подсказа, че те са стигнали до границата на търпението и възможностите си. Продаде я за едно малко състояние, особено като се имаха предвид тежките условия, в които трябваше да работи.

Когато изсипа златните монети на масата в трапезарията, Пинкни се смая. Карлингтън беше спасена.

— Мили боже, Шед, та ние можем да живеем като крале! — възкликна той. — Нови обувки за всички ни; боне за майка, та когато отиде в църквата най-сетне да привлече погледа на д-р Едуардс, а защо не и сърцето му; може би дори и кон. Соломон ще може да излъска каретата и ще бъдем в състояние да се движим из града в стил.

— Кеп… наближава времето, когато ще трябва да се плащат данъците. Може би ще е по-добре да помислиш как да задържиш къщата, вместо как да изхранваш кон.

Пинкни го потупа по рамото:

— Изпитвам такова облекчение при вида на това злато, че не мога дори да се ядосам на това, че си прав. Ще купим само онова, от което наистина се нуждаем, и ще съхраним останалото за тежките дни, които се задават… Какво е това? — Той взе кутията, която Шед му подаде, и изгледа обемистия, обвит в хартия пакет, който Шед остави на масата.

— Това е нещо, от което и двамата имаме нужда.

Пинкни повдигна капака и пред погледа му се разкри куп плочки за писане и кутия тебешир. Под тях се виждаше и буквар.

— Ти ми спомена, че мистър Енсън ти казал, че трябва да се научиш да пишеш с лявата ръка. А аз се надявам да научиш и мен. Не искам да остана неук.

Пинкни беше толкова трогнат, че известно време не можа да каже нищо. Гледаше безмълвно Шед, който отбягна погледа му и продължи да говори, сякаш нищо не се бе случило:

— Донесох подарък и за малката. Дай й го ти, кеп. — И разопакова пакета на масата. Едно закръглено плюшено мече ги погледна с копчетата на очичките си. Пини най-сетне си възвърна гласа:

— Колко мило от твоя страна, Шед. Но тъй като ти си се сетил, ти й го дай. Не е получавала нова играчка от толкова време.

— Ще бъде по-добре, ако й дадеш подаръка ти. Тя почти не ме познава, а е толкова свенлива, че се боя да не я изплаша.

— Може би си прав — съгласи се Пини и взе играчката, — но заслугата трябва да бъде твоя. Ела да я намерим.

„Играчка, мислеше си той, качвайки се по стълбите. Ако мислех, че една играчка може да я направи щастлива, щях да продам тази къща и всичко в нея и да й купя всички възможни играчки. И все пак, Шед го прави от добро сърце. Странен е, мълчалив и свенлив като Лизи. Надявам се да не се обиди, когато тя не реагира. Тя е като малка кукла — прави каквото се очаква от нея, но е издялана от дърво. Трудно е все пак, след загубата на Джорджина. Бог ми е свидетел колко силно се надявам скоро да надмогне тъгата си.“ Той тихо почука на вратата на стаята на Лизи и я отвори, скрил играчката зад гърба си. Шед го последва в стаята.

Тя седеше на малкия си люлеещ се стол до прозореца. Дъгите леко поскърцваха. Пинкни знаеше, че ритъмът е винаги един и същ. Той долавяше слабото поскърцване всеки път, когато се качваше по стълбите за своята стая.

— Здравей, Лизи — каза той. — Шед ти е донесъл чудесен подарък. — Лизи акуратно постави крачета отстрани на стола върху пода и се изправи. — Благодаря ви, мистър Симмънс — каза тя, направи лек книксен и зачака спокойно.

— Е, хайде, Лизи, не заслужава ли той една усмивка?

Тя послушно помръдна личицето си и повдигна ъгълчетата на устните си нагоре. Но в очите й нямаше радост. Пинкни усети познатото чувство на отчаяние, което се появяваше всеки ден по време на опитите му да намери път към сърчицето на малката си сестра.

— Не искаш ли да видиш какво ти е купил? Я погледни! — Той извади със замах куклата от скривалището й. „Господи, помисли си той, накарай я да си спомни пак да се усмихне.“ И той сам се усмихна, за да й припомни какво се очаква от нея. В този миг долната му челюст провисна от изумление. Лизи тичаше към него с протегнати ръчички, светнали очи и бликаща от живот.

— Мече! — извика тя. Пинкни се усети да клекне навреме, за да получи прегръдката, която обхвана него и мечето. Лизи седна на пода с тупване и притисна мечето към рамото си. Тя радостно се смееше и започна да го целува. След това го отдалечи от себе си и се намръщи — първо на играчката, после към Пини.

— Но това не е Мечо! — каза тя.

Пинкни поклати глава объркано. Първо смеха, а след него гнева. Слава богу, тя реагираше, но какво не бе наред?

Шед седна близо до вратата.

— О, това е Мечо, наистина — каза той, — или поне той самият твърди, че се казва така. Спря ме на улицата смело, без да се страхува. Каза, че е бил на екскурзия и е работил в един цирк. Хората му давали много сладкиши и малко надебелял. Но могъл да си купи хубаво ново палто, след което станал толкова красив, че решил да се върне у дома, за да се покаже. Мисли се кой знае за какво, този Мечо. — Шед погледна към Лизи. Лицето му беше сериозно.

Тя погледна играчката, а после Пинкни.

— Той си измисля всичко това, нали? — Гласът й беше безизразен. Пинкни се опита да се усмихне.

Лизи го изгледа сърдито, после погледна Шед.

— Ти си измислил това!

За един безкраен миг погледите им се срещнаха. Никой не помръдваше мускулче. След това Шед проговори:

— Това зависи от теб, миси. Искаш ли тази история да е измислена?

Лизи сбърчи вежди, докато мислеше. Погледът й не изпускаше този на Шед. Пинкни затаи дъх. Той знаеше, че става нещо много важно. След малко Лизи отпусна вежди.

— Не — каза тя, прегърна мечето и го разтърси. — Тук няма да получиш никакви сладкиши — извика тя, — ах, ти лаком, стар и дебел Мечо! — После го прегърна и зарови личице в меката му шия.

Шед стана и повика с пръст Пинкни. Двамата излязоха на пръсти от стаята.

Когато бяха на средата на стълбището, лицето на Лизи се появи над перилата над главите им. Главата на Мечо беше до нейната.

— Мистър Симмънс — прошепна тя. Шед и Пинкни вдигнаха поглед нагоре. — Клати ми се зъб — съобщи им тя. После се усмихна и бутна с език едно от малките си зъбчета. След това тя и Мечо изчезнаха.

— Трябва да пийна нещо — прошепна Пинкни. И тръгна напред към библиотеката. — Какво се случи горе, Шед?

— Просто късмет, това е всичко. Стюарт спомена, че момиченцето си е загубило плюшеното мече по време на бъркотията в Кълъмбия и приела нещата много дълбоко. Знам от малък, че децата понякога се привързват силно към една от играчките си. И реших, че на нея играчката й липсва повече, отколкото онази негърка, за която ти се безпокоеше. Проклета черна кучка! Да остави малкото дете просто така, когато сякаш адът се е пренесъл на земята!

Лицето на Пини ясно показваше, че не разбира за какво му се говори. Шед докосна ръката му:

— Няма полза от мрачни мисли. Един Господ знае какво е изживяла малката онази нощ, кеп, и това вече не може да се промени. — Той довърши уискито си на един дъх и протегна чашата си: — Мисля, че ще се справя с партньора на предишната. — Пинкни стана, за да му долее.

Зад гърба му Шед се засмя:

— Ама и тя е умна. Знаеше, че това не е загубеното мече, но реши да си каже, че е същото. Просто помисли и взе решение. Възхищавам се на всеки, който може да приема фактите каквито са.

Пини му подаде чашата:

— Благодарен съм ти, Шед.

— Няма нужда.

Пинкни вдигна чашата за наздравица и двамата продължиха да пият.

13.

Удачният подарък на Шед се оказа повратна точка в живота на Лизи. Тя все още продължаваше да бъде много тиха и свръхвежлива с всички в семейството, но гледаше на Шед като на второ дете и предпазливо му предлагаше приятелството си, макар да не бе установила никакви контакти с децата в Гардънс. Пинкни беше щастлив да вижда как детето постепенно се измъква от черупката на страх, в която се беше крило досега, но признаваше вътрешно в себе си, че ревнува, задето то не се държи така свободно и с него.

Съвсем случайно той намери път за сближаване с Лизи. Сезонните гръмотевични бури през август връщаха у дома децата и гледачките им от Гардънс по-рано от обикновеното. Един ден Софи погледна небето и реши да не излизат. Лизи, останала свободна, изненада Пинкни и Шед в тайните им занимания, на които се отдаваха, когато дамите спяха, Стюарт беше в Клуба, а Софи извеждаше Лизи. Пини обучаваше Шед на четмо и писмо, опитвайки се да пише с лявата си ръка.

— О, Пини — изписка тя, — и аз, Пини, и аз искам — в обхваналата я възбуда тя го докосна за ръката. Това беше първият й контакт след драматичното представяне на Мечо.

Без да проговори, Шед й подаде една от плочките.

— Това тук е буквата „C“ — изрече той, без да се обръща конкретно към някого. — Някои хора бързо ще ме настигнат. — Лизи въздъхна щастливо.

— Пини ще ме научи много бързо — увери го тя. — Пини е най-умният човек на света!

За нещастие на Пини, той не беше толкова умен, че да се измъкне от паяжината на женските интриги, които майка му плетеше. Острото око на Джулия бързо забеляза скрития интерес, проявяван от Прудънс Едуардс към Пинкни и тя не изпусна възможността да подразни сестра си за въздействието, което сина й оказва в семейството на Едуардс. Мери веднага се залови за работа.

Общоизвестен факт бе, че момичето на Едуардс се държи възмутително дори и за янки. Тя не носеше нито кринолини, нито корсет и крачеше по улицата с широки крачки като момче, така че всички да видят, че краката й се движат. Нещо повече, отиваше непридружавана по улицата от дома на пастора до сградата „Южна Каролина“, където преподаваше в училище за чернокожи. И после се връщаше у дома отново сама. Ситуацията просто не можеше да не бъде използвана.

Първият път Пинкни не разбра, че срещата не е случайна. Майка му го помоли да я придружи до аптеката на д-р Трот на „Броуд стрийт“, където искала да види нещо, което Сали Брютън й била препоръчала. Когато той й помогна да слезе по стъпалата пред входната врата, тя тръгна много бавно, оплаквайки се, че е закачила тока си в подгъва на роклята. Малко неочаквано токът й се оправи в мига, когато Прудънс Едуардс излезе от съседната врата. Мери изтича при нея и в продължение на цяла минута бъбри, без да спира, след което представи Пинкни.

— Ще ни позволите ли да ви изпратим до дома, мис Едуардс? Не мога да ви опиша какви бандити се движат по улиците!

И, естествено, когато стигнаха до дома й, мис Едуардс ги покани на чай. Двамата с баща й пиели чай в много особени часове, обясни тя. Мери незабавно прие.

— Ще бъде крайно грубо да откажем — прошепна тя на Пинкни, докато Прудънс отиде да доведе баща си от кабинета му.

Следващият половин час бе мъчителен за Пинкни. Майка му и д-р Едуардс се захванаха сериозно да обсъждат окаяното състояние на униформата на хористите, Прудънс не вдигна поглед от ръцете в скута си, а той се опитваше да не проявява нетърпението си.

Когато се случи за втори път, той погледна гневно Мери в мига, когато тя се съгласи да пие чай, а после не скри, че е сърдит и пред двамата члена на семейство Едуардс в дома им. Д-р Едуардс сякаш не забелязваше нищо. Но Прудънс отвърна на сърдития му поглед с подобен.

— Не, мамо, така няма да я бъде — каза Пинкни строго, когато се връщаха към дома. — Правиш го прекалено очевидно. Притесняваш ме, а освен това, обременяваш и мис Едуардс. Съвсем явно е, че тя не желае да посреща никой Трад като гост.

Мери се нацупи, обвини го в липса на уважение и промени тактиката си. Като жена, за нея проявата на враждебност от страна на Прудънс Едуардс беше напълно прозрачна.

— Тя просто е луда по Пини — довери се тя на приятелката си Керълайн Раг. — Ясно е като бял ден. Вече й изпратих бележка да се отбие в нас след училище, когато времето е лошо и не й позволява да се прибере у дома. А нали знаеш много добре, Керълайн, че всеки ден има буря.

— Мери, това не само е непочтено, но и не прилича на една жена да се занимава с такива неща. На всичко отгоре, избрала си погрешен път. Та ти не искаш да се виждаш с дъщерята.

— Татко й ще дойде да си я прибере. Ще видиш. В погледа на това момиче има нещо лукаво. Тя ще приеме сделката, когато се стигне дотам.

— А бедният Пини? Та ти го хвърляш в ръцете й!

— О, глупости, с Пини всичко е наред. Той е сгоден за Лавиния. И щерката на Едуардс може да върви след него колкото си иска, но това няма да й помогне с нищо.

— И ти се наричаш християнка! Шокираш ме.

— Това, което наистина е шокиращо, е, че един служител на Бога е тук вече цели шест месеца и нито една душа в енорията му не е отворила врата, за да го покани. Дори един от членовете на енорийския съвет го сряза веднъж пред църквата.

— Говориш за мъжете. Но има много дами, които ще отворят вратите си доста бързо.

— Но те не могат да го направят. Дори аз не бих могла да му предложа чаша чай, ако няма и някой от семейството. А колко добре ще се почувства нещастният човек с малко внимание в живота си!

Това се оказа истина. Ейдам Едуардс намираше живота в Чарлстън твърде самотен. Като известен богослужител, той беше свикнал присъствието му да бъде желано на всяко събитие, да бъде канен на вечери, на чай, дори тогава, когато се събираха само мъже, за да пострелят. Освен това, той беше видна фигура сред аболиционистите от Ню Ингланд и речите, които произнасяше на различни събирания, бяха винаги очаквани с интерес. Строгите му религиозни разбирания бяха искрени и той обичаше своето призвание. Пиететът на Мери Трад го даряваше с топлото чувство за изпълнена мисия при изпълнение на трудните си обязаности в една чужда, враждебно настроена територия. Мекият й глас, чуруликащ около него, също го стопляше. Тази малка дама наистина можеше да направи живота тук малко по-приветлив.

Скоро семейство Едуардс станаха постоянни гости на чай във вторник и петък, независимо от времето. Пинкни се възмущаваше, че от него се изисква винаги да присъства. Мери се разплакваше. Пинкни оставаше.

Маниерите му бяха безукорни и той се вслушваше в разговора, който обикновено се състоеше от серия монолози, произнасяни от плътния глас на Ейдам Едуардс. Участието на Прудънс в тези разговори беше минимално. Пинкни беше свикнал да общува с момичета, които бърбореха много и караха мъжете да се изпълват с усещане за собствената им важност. Но Прудънс Едуардс го караше да се чувства особено.

Мери сияеше. Тя дори си тананикаше, докато се суетеше, приготвяйки се за гостите. Това вкисваше Джулия повече от обикновено. Тя отказваше да се запознае с Едуардс със същото презрение, с което отказваше и да положи клетвата.

— По дяволите — промърмори Пинкни. Беше първият звук, с изключение на драскането на тебешира по плочките, разнесъл се в трапезарията от дълго време насам.

Лизи и Шед вдигнаха поглед от своите плочки.

— Извинявам се — каза Пинкни. — Счупих си тебешира. — И той разпери вдървените си пръсти. — На мен ми стига за днес. — Той стана от масата, едва не прекатурвайки стола, и излезе, като тръшна вратата зад себе си.

Малките пръстчета на Лизи обхванаха тебешира още по-здраво. Тя се концентрира с още по-голямо настървение върху неравната редичка букви „W“, която изписваше. Ръката й трепереше.

Шед погледна свещника, запален, за да разпръсне здрача, дължащ се на бурята навън. Снабдяването с газ беше възстановено и ярката светлина разкриваше жестоката истина за налепените по стените парчета и прашните призми на едно време забележителната колекция от кристал.

— Опитвала ли си се някога да пишеш с лявата ръка? Страшно трудно е — изръмжа той бавно. Лизи продължаваше да се труди. — Разбира се, на мен ми е страшно трудно да пиша и с дясната, защото никога не съм учил. Ти не си по-голяма от майски бръмбар, но вече пишеш по-красиво от мен.

Лизи спря да пише.

— Измисляш си — прошепна тя неясно, без да откъсва поглед от буквите.

— Не, не измислям. Я, виж тук — и той й показа своята плочка. Малкото момиченце надникна подозрително към нея. Смесица от „V“, „M“ и „W“ покриваха размазаната повърхност.

— Но при теб са три! — възкликна тя.

— Какво три?

— Три различни букви.

— Това не са ли само букви „W“?

— Не всички. Ето, това са — и тя ги посочи с показалец. Ръката й беше спряла да трепери.

— А тази? — Той посочи едно „M“. — Същата, само че завъртяна обратно. Какво й е лошото? Обърни плочата и ще разбереш какво искам да ти кажа.

Лизи обърна плочата. Очите й се разшириха. След това веждите се събраха в напрегнат размисъл.

— Ще трябва да помисля за това — обяви тя. Шед чакаше. Пред прозореца се чуваше квакането на дървесните жаби.

— А-а-а, сега знам! — Тя го погледна усмихнато, показвайки дупките на падналите си зъбчета. — Ето виж, тези, които по-рано беше сбъркал, сега са добре, но са обърнати другите, които преди бяха наред. Буквата „W“ е добра само, ако я напишеш както трябва и я оставиш така. Иначе си е „M“, каквото и да си мислиш.

Шед изхъмка и се почеса по носа. Лизи го гледаше обезпокоено. Накрая около очите му се образуваха бръчици:

— Ах, да ме…! Права си, миси. Сега разбрах.

Лизи цъфна в усмивка. След това го дръпна за ръкава. В големите й очи имаше палав блясък:

— Ако не стоиш на главата си! — каза тя и се изкикоти.

Шед я гледаше с обич. Той никога не беше поставял под съмнение обичта си към малкото момиченце, нито се бе питал защо бледата, изплашена фигурка, свита в тъмнината, беше докоснала сърцето му още при първата им среща. Беше доволен, че между тях има засилваща се връзка и че детето му се доверява, макар и все още безпричинно да се плаши от своите братя и майка си. Страхът й от Джулия беше напълно разбираем; той сам се страхуваше от нея.

— Мистър Симмънс?

— Какво има, бебчо?

— Защо Пини ми се сърди?

— Той не се сърди на теб, сладурче. Той е сърдит на онзи янки, който го простреля в ръката. Защото сега трябва да започне да се учи наново с другата. И не само да пише, а и другите ежедневни неща, като да яде, да се облича, да прелиства страниците във вестника.

— Но може да чете, нали?

— О, да. Не му трябват ръце, за да чете.

— А ти можеш ли да четеш?

— Не, не мога. Разчитам на теб да ме научиш.

— Аз? Това е глупаво. Аз не мога да чета. Само книжки с картинки, защото там си измислям приказките. — Всъщност, Лизи прекарваше по-голямата част от времето си в сянката на долната веранда, прелиствайки страниците на една книжка, презрително захвърлена от Стюарт. Мечо седеше в скута й, слушайки с блестящи очи тихия й глас, докато тя „четеше“.

— Но ти скоро ще тръгнеш на училище и там ще те научат. А след това ти ще научиш мен.

— Мисля, че може. Наистина ли искаш да те уча?

— О, ще ти бъда много задължен.

— Тогава ще го направя. — Тя плесна с ръце. — Ще си играем, като аз ще бъда учителката, а ти и Мечо — учениците. Мога да ви накажа да стоите в ъгъла. Учителите имат право на това — и тя се усмихна дяволито.

На лицето на Шед се изписа безпокойство. Лизи задавено се засмя. След това лицето й потъмня:

— Мистър Симмънс?

— А?

— Много не ми се ходи на училище.

— Защо, бебчо?

— Там има много хора.

Шед искаше да вземе тъничката й ръка в своята, но беше забелязал страха й да бъде докосвана. Той подбра думите си внимателно:

— Тези хора не ти мислят нищо лошо, Лизи. И когато някой се бутне в теб, това е защото хората не гледат къде вървят. И никой няма да ти направи нищо.

Очевидно беше, че не е убедена.

— И още едно нещо, миличка, но то се отнася до порасналите. На всеки човек се налага да прави неща, които не иска да прави. Когато аз отидох във Вирджиния, не ми се искаше. Бях изплашен до смърт. Но трябваше да замина. Сега, когато всичко свърши, мога да кажа, че не беше весело, но и не чак толкова лошо, колкото бях мислил, че ще бъде.

— Бил си изплашен?

— Нали ти казах, до смърт. Но всеки го е страх от нещо.

— Дори Пини?

— Дори Пини. — В гласа на Шед прозвуча печал.

На лицето на Лизи се появи замислено изражение. Шед чакаше. Накрая тя каза убедено:

— Не му личи. Мисля, че и аз мога да го направя. Мога да ходя на училище и да не ми личи.

— Разбира се, бебчо, разбира се, че ще можеш. Ти можеш да направиш всичко, стига да поискаш.

След големи колебания, Мери се реши да изпрати Лизи в училището на мисис Олстън.

— В края на краищата — обясни тя избора си, — тя има френска учителка, макар да не я познавам. И говорете каквото щете, но Елинър е от фамилията. Сестрата на баба й се е омъжила за някой си Пинкни. Във времена като тези, това е единственото, на което човек може да разчита.

Седмица по-късно тя триумфираше над Джулия. Мадам Талванд беше затворила своето училище.

— Представяте ли си! — разказваше тя, умело изигравайки ужаса си, — самият генерал Сикълс окачил табелата на вратата. Мадам отказала да приеме дъщеря му и той затворил цялото училище. Не знам какво ще прави Керълайн Раг. Елинър Олстън просто няма място да приеме малката Керълайн.

Но мисис Олстън намери място за Керълайн. Както и за детето на Сикълс. Мисис Трад яростно се нахвърли върху й:

— Елинър, просто не мога да повярвам на това, което хората разказват. Мислех, че мога да разчитам на теб. Как можа да позволиш на този човек да ни натрапи дъщеря си? Да се подвизава сред момичетата на Чарлстън! В деня, когато онова момиче пристъпи прага на вратата ти, аз ще спра Лизи.

Елегантната възрастна вдовица я изгледа строго:

— Спри и помисли поне веднъж в живота си, Мери! Каквото и да са извършили янките, ние не сме такива хора, че да воюваме с техните деца.

Мери се опита да спори, но мисис Олстън я отряза:

— Лизи ще ми липсва — каза тя. Мери отстъпи. Когато се върна у дома, тя цитира думите на Елинър Олстън като свои, добавяйки някои наистина свои коментари.

— Ние не воюваме с децата! Само един янки може да опожари Кълъмбия. Горката мадам Талванд, но как би могла да разбере това тя. Нали не е от Чарлстън!

— Да, тук е едва от 1805 година — отбеляза Джулия.

Мери се престори, че не е чула. После отиде да разговаря със Софи за роклите на Лизи. Ако не можеха да се удължат, тогава щеше да потърси някои от своите, които да се подкъсят. Училището започваше на първи октомври, а това означаваше само след една седмица.

14.

— Тъпи глупаци! — смачка Пинкни вестника.

Джулия промърмори „едно и също“ и продължи да шие.

— Какво има, Пини?

— Политика, мамо, няма да те заинтересува.

— О! — отговорът задоволи Мери. — Извинявай, скъпи, защо не го обсъдиш с Ендрю? Вие мъжете разбирате тези неща толкова по-добре!

Вечното й гукане беше нещо, което Пинкни с мъка издържаше. Той излезе от стаята. Шед му даде няколко минути и се присъедини към него на верандата.

— Да запалим, кеп. — Пини взе пурата и изръмжа някаква благодарност.

— Значи, знаеш какво се случи. Това ще ни довърши.

— Да. — Шед знаеше, че това е неизбежно, беше дочул разговора на мъжете, които бяха замесени. Военното правителство бе позволило на щатската законодателна власт да поднови работата си и група южнокаролинци със сигурност щяха да направят точно онова, за което се съобщаваше във вестника. С пламенно ораторство те бяха приели серия закони, обединени в така наречения „Черен кодекс“, които обявяваха извън закона гласуването от страна на негрите и създаването на отделни съдилища и закони за бели и черни.

— Каква е следващата стъпка, Шед? Ти винаги знаеш.

— В Кълъмбия ще изплуват нагоре нови хора. И единствените между тях, родени в Южна Каролина, ще бъдат черни фигуранти. Онези, които наистина ще въртят нещата, са в хотела. Приготвили са си багажа и са готови да заминат от една седмица.

Както обикновено, прогнозата му се оказа точна. В течение на една седмица Джеймс Ор — временният губернатор бе заменен с полковник от армията. Още преди края на октомври бяха избрани нови законодателни органи, две трети от състава на които бяха чернокожи. Повечето бели бяха бивши агенти на Бюрото на Фридман. Настана времето на Радикалната Реконструкция.

Официалните формуляри, използвани от Военното правителство, бяха разпратени в тънки жълти пликове. Когато дойде първият понеделник на ноември, по всяка улица минаха с маршова стъпка униформени бригади; те спираха пред всеки дом и оставаха в стойка мирно, докато младшите офицери раздаваха известията за оценка на собствеността и дължимите данъци, грижливо сгънати в пликовете с цвят на канарче. Чарлстънци трябваше да платят до края на месеца.

Във вторник се появиха спекулантите. Лично, когато можеха да минат покрай тези, които отваряха врата на почукванията им, чрез бележка под вратата или използвайки тиради, произнасяни от тротоарите. Те бяха готови да помогнат на вдовици, на сираци или на ранени, съумели да се доберат до дома. Можеха да купят къщата за сто, триста или петстотин долара. И така снемаха от данъкоплатеца бремето на неизплатения данък.

— Лешояди! — изсумтя Джулия. — Но как разбират кого да измъчват? Те се залепват за най-слабите като Сюзана Адисън, останала сама с трите си деца. Забележи, че нито един от тях не посмя да дойде тук. Щях да отрежа нахалника веднага.

— Това е проклятие върху нас, Джулия. Бог ни наказва за всичките ни грехове и цялата ни суетност.

— Просто спри глупавите си брътвежи, Мери, или ще ти ударя шамар. — Мери погледна сестри си и реши, че е най-мъдро да продължи четенето на „Книгата на Йов“. Вече беше набелязала няколко пасажа, които имаше нужда да й бъдат разтълкувани от д-р Едуардс.

Джулия излезе да намери Пинкни. Трябваше да има някакъв начин драгуните да се намесят срещу възмутителното нарушаване на реда.

На практика се оказа, че те могат да направят твърде малко срещу шума, който спекулантите вдигаха. Но гражданите разполагаха с някои средства. През този месец в много домове из целия град се състояха събрания. Най-изплашените и безпомощните намериха успокоение в посещенията на свои приятели, запазили спокойствие. Адвокатите се хванаха на работа и започнаха да проучват нотариални актове, завещания и прехвърляния на права. Жените подготвяха списъци на нещата, които можеха да бъдат продадени. Хората се молеха заедно и един за друг. Спонтанно възникналата солидарност на града намери изражение в думи, изкристализира в успокоение и надежда за бъдещето.

Много хора се оказаха в състояние да отложат края, давайки на Пинкни за продан скъпоценни семейни антики. Ролята му в тези сделки го докарваше до отчаяние и гняв. Но той продължи да изпълнява противните си задължения, давайки на Шед анонимни пакетчета и получавайки от него притеснително малки суми за приятелите, които представяше. Той можеше да понесе това да знае, че те са безсъвестно мамени от купувачите. Реалността беше горчива, но поне безпристрастна. Ала искрената благодарност, която му засвидетелстваха, го докарваше до лудост. Това го изкарваше извън нерви, почти до състояние да забрави, че единственото, което бе по силите му, е да намали размера на измамата поне с малко. Сърцето му се късаше да се сблъсква със стоицизма на жените, които му благодаряха с такава топлина, сякаш не им беше взел скъпоценностите, а им ги беше дал.

През тези дни на отчаяние, продължили докъм декември, Пинкни продължи да посещава ежедневно Лавиния. Тя оживено бърбореше за последните малки успехи на Ендрю, за плановете за следващото „гладно парти“, за хитрата идея на Люси да преработи една от роклите за Лавиния, различни клюки за нейните приятелки и техните флиртове. Разсеяността на Пинкни я дразнеше. В крайна сметка тя прекарваше цял ден, за да се направи красива за посещението му и да измисли всички тези неща, с които да го развесели. И когато, както обикновено, той се извиняваше, че е време да се качи и поговори с Ендрю, тя винаги беше гневна, макар да изпитваше облекчение.

Да си сгодена не се оказваше толкова лесно, колкото си беше мислила. Другата алтернатива, обаче, беше още по-лоша. В много от момичетата можеше да се забележи отпуснатостта и примирението, характерни за старите моми. Наоколо просто нямаше достатъчно мъже, включително такива, повредени от войната. Що се отнасяше до Микел Джонсън, беше се оказала права. Той беше поискал ръката на Сара Лесли. Пини беше всичко, на което можеше да се надява. Щеше да се оправи по някакъв начин. Щом Ендрю беше готов, нека той се оправяше с настроенията на Пинкни. Това не я интересуваше.

За разлика от това на Лавиния гостоприемството на Ендрю бе съпроводено от мълчаливост от негова страна. Двамата си подаваха гарафата край леглото на Ендрю, докато тя се изпразнеше или той заспеше. След това Пини си тръгваше, за да си легне и да стои с часове буден в тъмнината на спалнята, копнеейки за малко сън.

Декември настъпи точно навреме, за да го спаси. Ако беше продължил, макар и само с още няколко дни да споделя отчаянието на приятелите си, щеше да рухне психически. Но дните на сметките бяха изтекли, данъците или бяха платени, или — в най-лошия случай — бяха издадени съдебни решения за отнемане на имотите и бездомните получаваха право на подслон другаде. Чарлстън се бе адаптирал и беше оцелял и след тази криза както толкова много пъти преди, надигайки се от пепелта на руините, от разрушенията след ураганите, от пораженията след епидемиите, от нападенията на индианците и испанците в далечното минало и преди по-малко от век — два пъти на британците в продължение само на четиридесет години. На първи декември беше организирано най-голямото „гладно парти“ и те продължиха да танцуват до късно през нощта, въпреки комендантския час и правителството, което го беше наложило.

Населението на Чарлстън беше намаляло, но солидарността между останалите беше станала непобедима. Те черпеха сила от факта, че бяха оцелели.

— Много съм доволна, че отново си същия, Пини — каза Лавиния. — Сега, след като с тези ужасни данъци е приключено, всички се подготвят за Коледа. Ще прекараме чудесно.

Шед погледна малкия оранжев глобус в ръката си. Той не знаеше какво представлява това, нито разбираше защо Пинкни толкова се зарадва като намери точно такъв в своя чорап. Всъщност, Шед не разбираше какъв изобщо е смисълът на това да се коват пирони по перваза в кабинета и да се окачват тези изпоядени от молците стари чорапи по тях. Чорапът, предназначен за него, беше единственият в що-годе добро състояние. Не беше задавал въпроси за церемонията, неговият стил бе в това да се учи чрез наблюдение. Когато след закуска, семейството се събра и почна да цъка с език над предметите в чорапите, тогава той разбра, че те правят това заради Коледа. Това и, разбира се, непрестанните посещения в църквата — бяха ходили снощи и отново се канеха да отиват преди обед. Хубавото беше, че поне не очакваха от него да ходи с тях. Дори майката на Пинкни, колкото и религиозна да беше, знаеше, че няма смисъл да се опитва да го кара да прави това.

— Аз не знам какво е това — трепереше тъничкото гласче на Лизи. Тя държеше мистериозното си съкровище. — Мирише силно. Да не е лекарство?

— Глупачка! — изсумтя презрително Стюарт. — Това е мандаринът. Винаги намираме мандарини в нашите чорапи.

Лизи прехапа устни.

— Един джентълмен не може да говори по подобен начин с една дама — обади се Джулия.

Мери прегърна Лизи.

— Милото детенце — започна тя да го успокоява, — то не помни — момиченцето замръзна в прегръдката на майка си.

Пинкни леко издърпа Мери настрана.

— Нека й покажа аз — предложи той. — Това е едно удоволствие, което винаги си доставяме на Коледа, Лизи. До момента, когато Дядо Мраз не беше в състояние да минава през блокадата. — Той се замисли как би могъл да обясни подаръците през годините на войната.

— Аз знам, че Дядо Мраз не съществува — възрази Лизи сериозно. — Стюарт ми каза.

Момчето отстъпи назад пред гневния поглед на майка си и брат си.

Пинкни отново погледна Лизи:

— Мандарините са много вкусни. Сладки са. И вътре са подредени на малки хапки. Това, което трябва да направиш, е да обелиш своята. Ето така — той подмушна палец под кората на своя плод и го обели. Добитата с много практика ловкост изглеждаше приложена без никакво усилие. — Опитай едно парченце от моята, бебчо. Обещавам, че ще ти хареса.

Възползвайки се от това, че вниманието на всички беше приковано върху Лизи, Шед бързо обели свята мандарина. Подредеността на парченцата го очарова. Той пое дълбоко екзотичния аромат, разнасящ се от отворения плод. Изведнъж сърцето му се изпълни с някаква усещане, което не можеше да назове. Тези хора, това семейство Трад, с всичките им разлики от другите хора, които беше познавал, преди да се срещне с тях, с всичките си безпокойства относно спазването на различни правила, с непрекъснатото повтаряне на „дамите правят това, джентълмените не правят онова“ — тези хора го бяха допуснали сред себе си по съвсем естествен начин, сякаш той не беше онова, което те, а и той също, знаеха, че е беден бял боклук — наричан презрително така даже от прислужниците, които пет пари не даваха дали някой ще ги чуе да го казват. Той не можеше да разбере всичко това. „Ще трябва да постъпя като малката, каза си той. Ще трябва да обмисля това.“

— Не обичаш ли мандарини, Шед? — попита го Пинкни. — Ако е така, аз и Лизи ще изядем твоята.

— Харесват ми, кеп — и Шед сложи парченце в устата си. С облекчение установи, че наистина много му харесва.

През седмицата след Коледа чарлстънци съумяха да организират серия чествания, които можеха да се сравнят с предвоенния период поне по брой, ако не по великолепие. Старият кон на Джосая Енсън и каретата му бяха непрекъснато на път, откарвайки и връщайки членовете на семейства Енсън и Трад по безкрайна поредица от балове и партита. Шед знаеше, че макар отношенията му с Трад да бяха по-специални, той няма да бъде добре дошъл в домовете на безбройните им роднини и приятели. Така че спокойно отказваше на всяка покана да отиде с тях. И наистина не искаше, защото имаше свои планове.

Излизаше да изучава града всеки ден. Не както по-рано — търсейки центровете на делова активност. Този път той търсеше начин да разбере семейството, в което живееше. Баща му беше казвал, че чарлстънци са по-различни от останалите хора. Казваше го с омраза. Но, от друга страна, той мразеше всичко и всички и затова Шед не му беше обръщал внимание. Сега беше готов да приеме, че баща му е бил прав. Не за омразата. За разликата. Шед се опитваше да сортира наблюденията, които бе натрупал. И докато се мъчеше да проумее скритата логика в тях, той бавно се разхождаше из улиците на стария град, подбирайки по-тихите, където не се движеха хора, нямаше партита, нямаше бизнес, нямаше нищо, освен високи стари дървета и къщи. По някакъв необясним начин, ходенето по такива улици беше в хармония с мислите му.

И също както разходките му винаги завършваха обратно в дома на „Мийтинг стрийт“, така и мислите в главата му винаги стигаха до Пинкни. Той не мислеше за безусловната лоялност, на която се беше обрекъл още от първата им среща. Това беше факт и нямаше какво да се занимава с него. Вече беше сторено. За капитана.

Но Пинкни не беше кепа. Всъщност, беше и не беше. Онзи кеп бе един блестящ кавалерийски офицер. Пинкни Трад бе нещо повече. Този човек имаше много страни: беше глава на семейство и в същото време добър син и племенник; беше денди, кавалерстващ на своите дами вечер, но денем можеше да работи до изпотяване, помагайки, макар и непохватно на ремонтите, с които се занимаваше Соломон; пиеше чай като жена от порцелановите чаши тънки като черупка на яйце, до които Шед се ужасяваше да се докосне, а после вкарваше в себе си, без да му проличи и в най-малка степен, алкохол в количество, достатъчно да убие нормален мъж; можеше да се вбеси за някоя дреболия и да не мигне за нещо важно; имаше правила, които Шед все още не можеше да проумее, а се бе хвърлял в боя с безразсъдство, което макар и при невъзможно съотношение на силите, го бе извеждало от битката победител. И въпреки всички тези противоречия, въпреки изпадането от едно настроение в друго — радост, депресия, нежност, гняв, объркване, апатия, дружелюбност, неодобрение — въпреки всичко това, той изглеждаше някак едно цяло. От Пинкни се излъчваше усещането за монолитно непоклатимо единство. В многото му различни проявления дълбоко в себе си той оставаше един и същ. Това беше някаква загадка.

Шед реши, че отговорът е свързан с това място. Защото и мястото беше загадка. Той отдавна беше преодолял първата си смаяност, когато извисяващите се къщи само с размерите си го бяха направили да се почувства незначителен, изпълвайки го с агресивност. Сега той наблюдаваше как е организиран самият град, как тази стара част се различава от останалата, как всяка постройка в нея има индивидуалност и в същото време е част от някакъв неопределимо единен организъм. Сякаш гледаше човек, сложен човек, труден за разбиране и пълен с изненади. Винаги изникваше нещо неочаквано. Що за място бе това, където имаше къщи боядисани в синьо, розово и зелено без никаква причина, и те се редуваха с тухлени къщи и къщи с бели стени? И на всичко отгоре би ли живял и най-смахнатия човек, който Шед някога бе виждал — включително баща му — би ли той живял в дом, който е боядисан в бледорозово като кутия за сладкиши?

Той поспря, за да погледне масивното чукче с форма на лъвска глава на вратата на къщата, до която беше стигнал. Чукчето беше излъскано до блясък. Колко много внимание обръщаха тези чарлстънци на дреболиите! Човек би помислил, че намерението им е било да не се привлича внимание към вратата — боята по нея беше олющена.

Той знаеше, че вратата извежда на верандата, а не води към вътрешните помещения. Дори верандите им не бяха като на другите хора — веранди, на които да седнеш и да гледаш минаващите. Не, техните веранди имаха врати, от които се слизаше надолу, и спуснати щори на горния етаж, с които да се оградят от улицата. Тези хора много държаха на уединението. Високи тухлени стени заграждаха градините им. И къщите бяха издигнати под ъгъл, така че към улицата гледаше страничната стена. Но, Господи, дори това имаше своята функция! Тази сутрин той се бе натъкнал на един лейтенант — янкито огледа смълчаните къщи около себе си и изруга: „Дори и те се извръщат от теб!“.

Шед го беше зърнал и по-късно да се навърта около една масивна врата от ковано желязо, поставена в стената. Лейтенантът се опитваше да надникне към опустошената градина. След това се беше отдалечил тъжен, а не триумфиращ, от гледката на развалините. Мястото излъчваше някаква неумолима прелъстителност, сякаш нареждаше: „Гледай, без да пипаш!“. Ако градовете бяха като хората, Чарлстън беше — и в това не можеше да има никакво съмнение — жена.

Той прекоси „Легер стрийт“, за да погледне отблизо порталната врата, за която му беше казал капитана. Много хора твърдяха, че това е най-красивата порта в града. Шед вдигна поглед нагоре, после го спусна, докосвайки с пръст извиващите се спирали, след което опипа остриетата на тежките мечове, кръстосани в рамката. Реши, че не са чак кой знае какво. Даже му се стори, че мечовете на вратата са проява на лош вкус. Погледна избелялата табела, прикрепена към вратата. Буквите едва се различаваха: „Затворено по заповед на военните власти“. Тук живееше старата французойка. Шед беше доволен, че на малката не й се наложи да идва на училище, скрита зад тези мечове.

А момиченцето наистина беше голяма работа. Той виждаше с какво нежелание отива на училище всеки ден, макар никой от останалите да не го забелязваше. Но тя го правеше и не се оплакваше. Освен това сериозно се занимаваше с уроците вкъщи. Учеше и него. Поне тази дейност беше забавна за нея. Грешките, които той правеше, й доставяха огромно удоволствие. А беше една добра малка учителка, по-добра, отколкото можеше да си даде сметка, че е. Когато двамата седяха на масата, той я гледаше и копираше каквото тя прави. Когато майка й и леля й я поправяха, а те се занимаваха с това през цялото време, той се учеше и от това. Жалко, че упреците отнасяше Лизи, но по този въпрос не можеше нищо да се направи. Освен да я разсмива от време на време. Изглежда бе единственият, с когото тя се смееше. Много се плашеше от останалите, дори от кепа. Изглежда усещаше, че Шед е готов да умре за нея, ако се наложи. И нямаше от какво да се плаши в него.

Шед чу чаткането на копита по паважа и възобнови разходката си. Патрулите на янките не бяха особено благоразположени към шляещи се бели, така както не им допадаха и шляещите се черни. И освен това, вече наближаваше време за обяд. Надяваше се, че скоро отново ще има пържени стриди. Когато спреше да мисли какво всъщност яде, вкусът им ставаше страшно приятен.

Книга трета
1866–1867

15.

— Мамо, тази голяма ваза с кучешки дрян изглежда великолепно. Направо си вълшебница, когато стане дума да се подреждат цветя. Добро утро, лельо Джулия! Донесох ти „Месинджър“. Вътре има един слух, който би трябвало да те заинтересува. — Опитът на Пинкни да сдобри дамите се оказа безуспешен. Мери продължаваше да се цупи. Изражението на лицето на Джулия беше твърдо като гранит. Той погледна към Шед и вдигна поглед към небето, докато се разполагаха на масата за закуска. Не беше обезкуражен. Слънцето грееше, цветята цъфтяха, птиците пееха, пролетта правеше своята алхимия. Без значение какво ставаше, човек можеше да се чувства щастлив и пълен с надежди в ден като този.

Майка му започна да подсмърча зад салфетката си.

— Престани, Мери! Никога не съм те молила да помислиш за неудобствата, които ми причиняваш, като посрещаш онзи поклонник на Библията в моята дневна! Днес ще можеш да ми се отблагодариш за проявената от мен въздържаност, като отложиш за двайсет и четири часа нелепите си преследвания на Преподобния джентълмен. Пини, надявам се няма да се разтревожиш от това, че не ще се наложи да придаваш достопочтеност на заниманията на майка си този следобед. Имам нужда от придружител до Сали Брютън.

— Сали? Но аз не съм поканен! Ще трябва да постъпя в манастир. Определено не можех да вървя с открито чело, след като ме извадиха от списъка на гостите на Сали.

— Партито е женско. Ще ме заведеш до там и после ще дойдеш да ме вземеш. Останалата част от времето прави каквото искаш.

Пинкни искаше да изкрещи от радост. Днешният ден определено не беше от онези, в които да се стои у дома.

— С удоволствие — каза той. Обърна се към майка си и се усмихна пленително. — Остави това, мамо. С Едуардс можеш да се виждаш, когато пожелаеш, но парти в Сали — това е събитие.

— Аз не мога да отида! — извика Мери.

— Защо не?

— Защото е престорено набожна глупачка, ето затова — изсумтя Джулия.

Мери хвърли салфетката си на пода, стъпка я с крак и изтича извън стаята. Джулия се надигна величествено и седна в стола на Мери.

— Аз ще позвъня за закуската — каза тя. — И ще налея кафето — добави с дразнещо спокойствие. — Майка ти изпрати съжаленията си на Сали, че няма да може да отиде. Ще играем вист, а печалбата ще бъде захар и сол. Хазартът, казва Архангелът, е мерзко деяние в очите Господ, така че майка ти, разбира се, не би могла да отиде. И е разстроена, защото не й се пропуска случая. — Устните й се изкривиха иронично при тези думи.

Пинкни се изсмя гръмко.

Имаше осем маси за карти. Сали разпредели гостенките си с добро познаване на нивото на игра и взаимоотношенията между партньорки и противнички. На собствената й маса бяха поканени Ема Енсън, Джулия Ашли и Елинър Олстън. И докато край останалите маси се носеше нестихващо бърборене, четирите играеха с максимална концентрация и смели ходове. Изключвайки анонсите и обявяването на залозите, те не си казаха почти нищо, докато не се появиха две прислужнички с чая.

Джулия събра картите на купчинка в единия ъгъл на масата и се усмихна:

— Чудесно беше, дами. Благодаря ви. — Другите кимнаха в съгласие с нея. Джулия беше съвсем различна. Заядливата жена с кисело настроение от дома на Трад бе изчезнала. Партньорките й на масата бяха най-близките й приятелки, равни на нея по интелект, по житейски опит и познаване на тънкостите на играта при висок залог. В миналото всяка от тях беше залагала на карта цели състояния в Баден-Баден. Днес същото удовлетворение им носеше залагането на домашните запаси на стоки от първа необходимост. Това, което ги интересуваше, бе самата игра.

И удоволствието от разговора. Те рядко имаха възможност да се срещнат всички заедно; обикновено се виждаха поединично на партита, където правилата изискваха да се общува с всички, но да се говори по-малко. Както и ведро настроение. В този свят на трудности допускането на каквото и да е обезсърчаване беше лукс.

— Как върви училището, Елинър? — поинтересува се Джулия. — Ти наистина правиш чудеса с Лизи. Тя чете всичко, което й попадне, независимо дали го разбира или не. Определено започвам да я обиквам.

— Добра ученичка е. Бих искала повече да са като нея. Но болшинството, опасявам се, имат глави от най-хубавия карарски мрамор. Все пак, не мога да се оплача. Плащам си данъците и ми остава малко, за да си купя „Мадейра“, от която се нуждая, когато преглеждам домашните им.

— „Мадейра“. О, ти си такава дама, Елинър! — възкликна Сали. — Аз, обаче, съм по брендито. Когато Майлс се прибере у дома, ще намери скъпоценната си изба суха като Сахара.

— Какви са новините от Майлс?

— Нищо ново. Той все още се мотае из Лондон като див петел, опитвайки да намери някой — достатъчно любезен или достатъчно подкупен, — който да прекара златото под носа на нашето правителство в чувала с дипломатическата поща или в сандъка на някой херцог. Ако ставаше дума само за нашето, мисля, че щеше да се е оправил още преди месеци, но той представя всеки в Южна Каролина, който има инвестиции в Англия. Милият, страшно му е мъчно за дома! Писах му, разбира се, че нещата тук далече не са весели, но това едва ли го утешава. Той твърди, че Кралицата е заразила със скуката си цялото население.

Ема Енсън изказа мнение, че това, от което Англия има нужда, е нова Реставрация, което напомни на Джулия, че още не е върнала броя на „Кънтри Уайф“, принадлежащ на Джосая.

— Ще го пратя по Пинкни тази вечер, иначе Лизи може да го намери, а аз одобрявам ранната зрелост само до някъде.

— По-големите момичета искат да поставим пиеса за първи май — засмя се Елинър. — От известно време се опитвам да се сетя за нещо подходящо. Може би ще цензурирам нещо от Уичърли за тях.

Те се захванаха да дискутират на литературни теми с доброжелателна саркастичност и Сали призна, че планира да се дегизира и да започне да посещава серията оперни представления, спонсорирани от генерал Сикълс.

— Не можеш да направиш такова нещо — каза Джулия свила устни.

— Хайде, Джулия, а защо не? Можем ли да се преструваме, че янките не съществуват? Защо да не се възползваме от онова, което можем? Чудесно е, че ученичките на Елинър ще се захванат аматьорски с театър — семействата им ще са доволни, ако техните момичета успеят да си запомнят репликите. Но никой не може да очаква от мен да се наслаждавам на една вечер арии, изпълнени от децата на приятелките ми. И това да се окаже единственото ми забавление.

— Но ние отново открихме Лицейския клуб — възмути се Ема. — Аз ти изпратих известие.

— Моя най-скъпа Ема, знам, че ми изпрати известие. И смятам да дойда наистина. Но на мен забавлението ми липсва повече от назидателността. Каква беше програмата последната вечер?

Пълното тяло на мисис Енсън потръпна.

— Хайде, Ема, няма нищо лошо в това да се посмеем! — Джулия и Елинър започнаха да се усмихват. — Кажи, Ема! — Сали беше неумолима.

Ема Енсън започна да се смее така, че по лицето й потекоха сълзи. Другите се присъединиха към нея. Когато се успокоиха, Елинър Олстън отговори вместо нея, защото мисис Енсън беше разпратила покани до всички:

— Описания на Везувий — каза тя задавено и се изкиска.

— … и на Аврора Борелис — додаде Джулия.

— … от професор Франсис С. Холмс — завърши Сали.

Ема Енсън отново се разтресе:

— Как можахте да се лишите от всичко това? — И дълбокият й плътен смях отекна из стаята, загубвайки се сред бъбренето около другите маси.

— Но — отбеляза Елинър по-спокойно, — Джулия е права. Не можем да се сприятеляваме с армията и торбарите.

— Съгласна съм — призна Ема. — Трябва да намираме нашето забавление в това да ги гледаме как се борят с бъркотията, която сами създадоха. О, просто не мога да дочакам лятото! Миналата година горещината направо ги стопи.

— Говориш за армията. Но онези противни мъже с клечки за зъби в устата си не страдаха.

— Така е, но и те не бяха особено щастливи. Те всички са изплашени до смърт от чернокожите. За тях всяко черно лице е неразличимо от останалите.

— Искаха да ги освободят, нали? От какво се оплакват тогава?

— Според мен не знаеха, че негрите също ядат. Не очакваха, че всички тези черни и гладни лица ще погледнат към обедите на новите си господари.

— А също и към закуските и вечерите, Джосая ми каза, че били вложили много пари в нещо, което се наричало „Общество на колонизираните африканци“. Готови са да изпратят безплатно всеки съгласен да замине за Либерия.

— Това е ужасно. Нещастните души просто не знаят как да оцелеят.

— Да, но има и хора, които ще извлекат полза от всичко това. Джосая е поискал огромен хонорар, за да им оформи документите.

Джулия се намръщи:

— Не си представям Джосая да върши бизнес с тези хора — каза тя.

— Не ставай гъска, Джулия. Че с кого другиго би могъл да прави бизнес? Джосая има син инвалид, дебела стара жена и празноглава дъщеря, за които трябва да мисли.

— Има също и Люси — допълни Сали.

Ема въздъхна:

— Да, и Люси. Аз съм една лоша стара жена. Това момиче е като агънце, предано е на Ендрю, държи се уважително с мен, проявява търпение с Лавиния и е по-добра дъщеря на Джосая, отколкото неговата плът и кръв. А аз просто не мога да се насиля да я обичам.

Елинър се опита да я утеши:

— Аз пък мразя съпруга на малката Елинър. Само защото има бенка на врата си. Просто не мога да откъсна поглед от нея: там обикновено виси най-дългият косъм, който съм виждала на света, и това ме хипнотизира сякаш съм заек пред змия. И ме кара да го мразя.

Сали надмина всички:

— А аз не мога да понасям единствения си внук. Прилича ми на крастава жаба. Освен това, има колики непрестанно.

— Хайде, Джулия, твой ред е. Кого мразиш ти?

— Всички във Вашингтон. И почти всекиго, където и да се намира.

Съгласиха се, че Джулия е спечелила.

— Колко е часът? — попита Ема. — Да изиграем ли още един робер? Изядох всичко, с изключение на чашите и чинийките.

Сали погледна часовника, забоден на колана си.

— Можем да изиграем поне още два. Предполагам, че накрая ще съм загубила всичката си сол, освен ако не ми провърви.

Джулия разбърка картите. И докато Ема раздаваше, те изтръгнаха обещание от Сали, че ще забрави за операта.

— Добре — съгласи се тя, — но няма да ви позволя да ме разубедите да се возя на уличните возила, които са решили да пуснат.

Елинър погледна картите в ръката си и направи кисела гримаса, неуспявайки да заблуди когото и да било:

— Това е различно — каза тя. — Най-малкото, което могат да направят, е да ни обезпечат някакъв транспорт. Направиха цените на чехлите толкова високи, че човек просто не може да си позволи да ходи.

Сали отвори анонса.

След като остави леля си на входната врата на Брютънови, Пинкни се отправи към края на „Кинг стрийт“, и после бавно тръгна по променадата по протежение на пристанището. Спря с лице към водата, посрещайки острия вятър с лице и усещайки топлото слънце по раменете си. Зад него слабо се разнасяха острите и донасящите се трудно през соления въздух викове на децата в Гардънс. Пред него се носеха четири чайки, които се спуснаха върху някакъв боклук във водата. Когато установиха, че не става за ядене, те изграчиха нещо една на друга, излетяха и бяха подхванати от въздушното течение. Пинкни ги наблюдаваше и се усмихваше, вживявайки се в тяхното усещане за свобода и грацията, с която се носеха над главата му.

Едно дръпване на палтото му го извади от съзерцанието. Беше Лизи.

— Ще ме заведеш ли у дома, Пини? Софи говори с приятелките си и не дава да си тръгваме, а аз искам да свърша книгата, която чета, преди да се захвана с домашните.

Пинкни се поклони:

— За мен ще бъде чест, мис Трад. Но най-добре кажи на Софи, че се прибираме. Изтичай и й кажи, а аз ще те настигна при Южната батарея. Не пресичай улицата преди да съм дошъл.

Е, толкова с времето, което уж беше на негово разположение. Вятърът изведнъж му се стори доста остър.

— Стегни се — обърна се той към себе си на глас. — Нямаш причина да се самосъжаляваш в този прекрасен пролетен ден! — И тръгна през градината, поемайки аромата на маслинените дървета и глициниите. След това поведе Лизи за дома покрай уханието на невидимите градини по пътя им.

Когато се прибраха, Лизи не забрави да му благодари, след което изтича нагоре по стълбите. Знаеше, че Джулия не си е у дома.

Илайджа му донесе бележка, получена в негово отсъствие.

— Кога излезе мама? — попита Пинкни, след като прочете бележката.

— Малко след вас, мист Пинкни. Накара мист Стюарт да я придружи. И двамата изглеждаха разстроени.

— Благодаря ти, Лайджа. Няма да се бавя. — Докато вървеше нагоре по „Мийтинг стрийт“, той навъсено гледаше в краката си. Бележката беше от Мери — настояваше да я вземе от дома на Едуардс. Може би Джулия бе права. Може би майка му разиграваше някакъв неин спектакъл. Не беше прилично да забавлява Едуардс толкова често у дома си, от друга страна, беше унизително да влачи Стюарт със себе си у тях. Той силно почука на вратата на къщата.

Тя се отвори, но на прага стоеше не прислужник, а Прудънс Едуардс.

— Добър ден, мистър Трад, заповядайте. — И тя тръгна пред него към дневната.

Пинкни спря на прага. Майка му не беше в стаята. Нито мистър Едуардс. Той веднага предположи, че Мери беше изработила Едуардс да я заведе в кабинета си под предлог, че търси съвет в духовната област, и стисна зъби. Тя нямаше право да поставя в неудобно положение с поведението си който и да е било, та дори и чужденци като Едуардс.

— Отивам да намеря майка си — каза той.

Думите на момичето го спряха:

— Не си правете труда. Тя не е тук.

— Но аз получих бележка…

— Аз я изпратих. Скъпата ви майка и онзи светец — баща ми, са на учредителното заседание на сдружението на младежите. Вашият навъсен брат е един от тях.

Пинкни изчакваше обяснение.

— Хайде, седнете — предложи Прудънс. Тя самата седна в ъгъла на покритото с брокат канапе и потупа с ръка мястото в другия край. — Малко вероятно е да ви ухапя. — Тя се усмихваше, но в очите й можеше да се забележи гняв.

Той се подчини.

— Ако възнамерявате да подложим на дискусия родителите си, мис Едуардс, веднага ще ви кажа, че не смятам да го правя.

— Не бих могла да измисля по-скучна тема за разговор. Ако ще дискутираме нещо, нека темата да бъдем ние самите. Защо ме отбягваш, Пинкни? Едва ли е защото ме намираш за досадна. Виждам, че това не е така.

— Мис Едуардс, аз…

— И не ме наричай „мис Едуардс“. За бога, аз те прилъгах да дойдеш тук и сега си мой гост в тази празна къща. Не си толкова тъп, че да смяташ официалността за задължителна, нали? — Гневните й очи му отправяха предизвикателство.

Пинкни почувства в него да се надига съответстващ на това предизвикателство гняв.

— Не знам какво да мисля — отсече той.

— Тогава не мисли. Целуни ме! — Тя поднесе лице, измъчвайки го с поканата на полузатворените си очи и полуотворените си устни.

— Ти ме разиграваш…

— Както библейската курва от Вавилон? — Прудънс отвори очи и се засмя. — Май си шокиран. Дамите не произнасят думи като „курва“. Но от друга страна, аз не съм дама, нали? Аз съм янки, а на всеки е известно, че единствените дами на света са вашите бледи южняшки цветя. Каква изтънченост! Буквално припадат при звука на една англосаксонска дума. И знаеш ли защо припадат? Защото не могат да си поемат дъх от онези глупави железни корсети, в които напъхват талиите си. О, още една лоша дума — „корсет“. Прекалено интимна, за да бъде произнасяна. Ами думата „крака“? Човек не би могъл и да предположи, че имат такива под нелепите си поли. А може би нямат, може би вместо това разполагат с колела. Но ти знаеш, че аз имам крака, нали? Забелязвала съм те да ги гледаш, когато вятърът развява полата ми. Ще го отречеш ли? Хайде, давай!

— Смятам веднага да си тръгна. — Той се изправи и установи, че има проблеми с равновесието.

— Страхливец! — просъска Прудънс. — Знаеш, че искаш да ме целунеш, че искаш да докоснеш истинско женско тяло, което не е обвито в метал. Интересно, какво ли е усещането, когато целуваш твоята любима с трапчинката? Като дървена кукла, удобно настанила се в ръцете ти.

Озлобеният й шепот атакуваше Пинкни като ято разсърдени стършели.

— Спри! — извика той. — Тихо!

Тя дишаше тежко от ярост. Бузите й бяха порозовели и блестяха от избилите по тях капчици пот, гърдите й плавно се вдигаха и спускаха. Пинкни не можеше да откъсне погледа си от нея. Плътно закопчаната догоре рокля стоеше като излята по тялото й. Различаваше дори зърната на гърдите й. Под тънкия памучен плат нямаше нищо.

— Страх ли те е? — присмя му се тя.

Той се свлече обратно на канапето и по някакъв начин главата й се озова в ръката му. Устните му атакуваха устата й. Тя плътно го обгърна с ръцете си и се притисна в него. И докато изучаваха взаимно лицата, очите, устните си с освободени от задръжки целувки, пръстите му дръпнаха шнолите от плътно пристегната й коса. Тя падна върху раменете й — тежка, копринено мека и ухаеща на тебеширен прах. Пинкни я отпусна. Той се натисна в облегалката на канапето, за да се освободи. Прудънс също свали ръцете си. Той я гледаше. Лицето й сияеше поруменяло, желано и подсказващо, че е готова да даде всичко. Блестящата коса падаше върху рамене й като фин сатен.

Пръстите й ловко пробягнаха по бюстието й и тя с едно движение го разтвори. След това хвана главата му и я наведе върху голите си гърди.

— Помогни ми да си намеря фибите, дявол да те вземе! Разполагаме с малко време! — Прудънс беше на колене зад канапето, на което Пинкни седеше отпуснат, нечуващ, съзнаващ само собствения си срам и отчаяние. Съвкуплението им беше протекло буйно, като между диви животни и те се бяха търкаляли по витиеватия мотив на турския килим. Той беше освободил всичката си натрупала се нужда, объркване и гняв в нея, използвайки я по начин, който не си беше позволявал и с проститутка. Беше се проявил като брутален и груб. Нямаше думи, които да каже, и с нищо не можеше да поправи нанесената отвратителна душевна рана.

Прудънс бързо подреди косата си, огледа се в огледалото на перваза и се обърна към него:

— Най-добре ще е да се махнеш оттук — каза тя делово. — Никога не бихме могли да измислим убедителна причина за присъствието ти тук.

Съзнанието на Пини изплува от дълбините на страданието.

— Какво?

— Казах ти да се махаш от тук.

— Да, да — той с мъка се изправи на крака. — Ще направя каквото е необходимо утре — каза той.

— Какво е необходимо?

— Говоря за брака ни. Лавиния ще трябва да ме освободи от годежа. И след това ще говоря с баща ти.

Прудънс го избута към вратата.

— Няма да правиш нищо такова. А сега си върви. Пресрещни ме край училище утре в три и внимавай някой да не те види, че идваш. Ще поговорим тогава. Не казвай никому нито дума за това.

— Разбира се. Прудънс, аз просто…

— Тръгвай, Пинкни! Бързо!

Тя го проследи през щорите на прозореца в кабинета, докато той не се отдалечи на безопасно разстояние от къщата. Едва след това си позволи да се разсмее.

Джулия беше във великолепно настроение, когато Пинкни я взе от дома на Сали Брютън. Беше спечелила много захар, достатъчно за една от онези хугенотски торти, които така й липсваха.

— В тазсутрешния вестник прочетох нещо много интересно — каза тя. — Може би ще отида да поговоря с Джосая тази вечер по въпроса. Ти кога ще ходиш у тях?

— Какво? Извинявай, лельо Джулия, нещо не се чувствам добре.

— Пролетна слабост, без съмнение. Но ти си достатъчно здрав, за да обръщаш внимание на такива неща. Попитах те по кое време планираш да отидеш при Лавиния.

Силното пребледняване на Пинкни убеди Джулия, че той наистина е болен. Тя настоя да се приберат веднага, за да може той да си легне. Беше щастлив да се подчини.

Когато главата му докосна възглавницата, той потъна в дълбок, спокоен сън, избягвайки от всичко, включително агониите на вината, които смяташе, че няма да му дадат да заспи цялата нощ.

Джулия изпрати бележка до Ема Енсън, извинявайки Пинкни за отсъствието. Беше разочарована, че не може да поговори с Джосая за статията от вестника. Но може би в нея нямаше нищо особено. Споменаваше се за проектозакон, който Конгресът във Вашингтон трябваше да обсъди и според който конфискуваните от Шърман земи следва да се върнат на бившите им собственици. Джулия не смееше да си позволи подобна надежда. Миналият октомври някой си генерал Хауърд беше пристигнал от Вашингтон с прокламация, възстановяваща земята. Оказа се, че това не е нищо повече от лист хартия и поредното доказателство за неефективността на президента Джонсън. Той можеше да прокламира, но не можеше да осигури изпълнението на думите си. Нищо не се бе променило.

Тя реши, че всъщност не й се яде торта. Чудесното й настроение се бе изпарило.

16.

Пинкни се качваше по широките, ниски стъпала на сградата, известна като „Южна Каролина“, а тялото и душата му бяха в смут. Имаше проблеми дори да нагласи походката си. Цели три години — от тринайсет до шестнайсетгодишна възраст — той с неохота беше изкачвал същите тези стъпала всяка петъчна вечер в продължение на пет месеца всяка година, за да посещава уроците в танцовата школа. Сега краката му бяха много по-дълги.

И не можеше да потърси утеха в спомените. Миризмата на тебешир го върна към настоящето и ужасната дилема, пред която се беше изправил. В пет часа трябваше да бъде в Енсънови. Но какво щеше да каже на Лавиния?

Всепроникващата миризма отприщи и спомените на тялото му. Той почувства една недобре дошла възбуда да пристяга слабините му и остър пристъп на срам го прободе в сърцето. Насили краката си да продължат нагоре.

Познатата бална зала беше в окаяно състояние, с мръсни прозорци и отпечатъци от крака по едно време излъскания под. Сега върху него бяха подредени редици прясно сковани чамови чинове с все още блестящо лаково покритие. Той забеляза, че на плота на най-близкия до него чин е издълбан нечий инициал.

— Този поне се учи да пише — чу се звънкият глас на Прудънс зад гърба му. Пини рязко се извърна с лице към нея.

Тя постави изцапаните си с мастило пръсти върху устните му, за да му попречи да говори.

— Блед си като призрак. Седни на това чудесно „В“ и ме изслушай. Мога да се досетя за всичко, което смяташ да ми кажеш, и не желая да го чувам. — Пини се подчини.

Прудънс закрачи напред-назад и заговори отсечено, недоизговаряйки думите докрай. Не го поглеждаше. Тонът й беше равен, лишен от емоции:

— Забрави за извиненията и чувството си за вина, Пинкни. Не си ми причинил нищо лошо. Прелъстих те по най-лесния възможен начин. Не си първия и съм сигурна, че няма да бъдеш последния. Нищо друго на света не може да направи едно момиче така любопитно, както израстването му на постоянна диета от повторения, че човек е грешен. Загубих девствеността си на тринайсет години и никога не съм съжалявала за това. Още първия път, когато те видях, разбрах, че искам да те имам. Изпречвах се пред теб при всяка открила ми се възможност, но ти беше прекалено голям джентълмен, за да признаеш, че и ти ме искаш. Дори пред себе си. Накрая се уморих да те чакам. Въпреки девическата ти съпротива, ти в крайна сметка се оказа всичко, което очаквах да видя в теб. Предполагам, че животните от един и същ вид взаимно се подушват. Ако захвърлиш настрана чарлстънските си правила и ограничения, мисля, че и ти би го признал. Не искам отново да те изнасилвам. — И тя се изправи срещу него: — Е?

Пинкни допря устни до нейните. Тя го захапа за долната устна, след това го хвана за ръката и го отведе до дивана в стаята за преобличане. Двамата трескаво се вкопчиха един в другиго.

В топлата умора, която последва, Пинкни усещаше благодарност и желание за закрила, които едва не сбърка с любов. Той лежеше в люлката между гърдите й и шепнеше нежни думи. Когато тя отвърна на това с опитните си ръце и отново предизвика възбудата му с практикувана лекота, той я прие за такава, каквото му се предлагаше — блудница.

Легенът с вода и чистата кърпа, които му бяха предложени след това, не бяха топли и парфюмирани както при Лили, но за Пинкни те бяха потвърждение на мнението му за Прудънс. След това той си тръгна, но не преди да се уговорят за следваща среща след два дни. Идеше му да затананика, докато тичешком слезе по стълбището. По-късно поздрави Лавиния с целомъдрена целувка по веждата и за първи път възприе прозрачната й престорена невинност като нещо мило, а не досадно. Не чувстваше никаква вина.

Или поне се самоубеждаваше, че не чувства такава.

Пинкни Трад не беше човек, който би се самозалъгвал за собствените си слабости. Беше възпитан от баща и в общество, които поставяха кодекса на честта най-високо сред ценностите, с които един мъж живее. Целта може и да изглеждаше непостижима, но тя трябваше да бъде преследвана през целия живот на един мъж и когато това правило бъдеше нарушено, не можеше да има никакви извинения.

Любовната му връзка с Прудънс беше непочтена. Без значение беше, че тя бе инициаторката и че се бе представила в светлината на жените от „Чалмърс стрийт“. Той се държеше непочтено с нея. А Лавиния… Той дължеше вярност на бъдещата си жена. На практика той вършеше предателство по отношение на собствената си майка, рискувайки избухването на скандал, който щеше да унищожи щастието, което тя намираше в хладната утеха на Ейдам Едуардс и възгледите му за Бога. Ами самия Едуардс? Пинкни всъщност оскърбяваше този мъж със своето непридържане към законите на мъжкото поведение и оскверняваше Бога, представян от Едуардс. Едуардс имаше право да го убие, само че той заслужаваше нещо по-лошо.

Да, не можеше да спре. Прудънс Едуардс беше като силен наркотик в организма му. Тя доминираше над тялото и душата му. Той беше буквално обладан от нея.

Емоциите в Пинкни винаги бяха опасно силни. Освен това, той беше млад, с гореща кръв и на всичко отгоре беше лишен от сексуална активност през дългите години на войната и още по-дългите месеци на хаотичен мир, които бяха последвали. И в този момент съвсем неслучайно Прудънс му се бе предложила, точно когато самия въздух беше пропит с плодородието на чарлстънската пролет. Цъфтящи дървета, лози и храсти излъчваха аромат, от който не можеше да се избяга, и просто принуждаваха човек да се опиянява от изобилието им. Където и да погледнеше, свежата зеленина и ярките сатенено меки листа крещяха, че животът е, за да се живее, а самата земя прокламираше чувствеността, присъща на сезона.

В дните и седмиците, последвали неговото прелъстяване, Пинкни се бореше със себе си в скрит, изтощителен конфликт, който правеше дните му черни и измъчваше съзнанието му. Семейство Едуардс продължаваха да им гостуват на чай два пъти седмично. Прудънс се държеше както винаги — една мълчалива, сдържана, добре възпитана млада жена. Мери бърбореше и пърхаше наоколо. А Пинкни се пържеше в Ада. Той не смееше да погледне Прудънс, но не можеше да забрани на очите си да докосват отделните части на тялото й, а гледката напомняше на неговото тяло за тайната им. Той проклинаше вътре в себе си Едуардс като глупак и трябваше със сила да си наложи да не изкрещи за своя грях и да помоли Едуардс за опрощение.

Най-тежки бяха неделните дни. Нервите му вибрираха от мощния глас на Едуардс и някакви невидими въжета го теглеха към самотната фигура в кабинката под амвона. Внушителните думи на проповедта събуждаха в сърцето му мощна вълна от страх, вина и болка. Те удряха в главата му като светкавици, изтръгнали се от устните на Едуардс: „От злото и пакостта, от греха, от лукавостта и домогванията на дявола, от твоя гняв и от вечното проклятие“.

И Пинкни отговори в хор с останалите и с гърч в душата си: „Господи, спаси ни!“.

„От прелюбодеянието и всички други смъртни грехове, от всички измами на света, на плътта и на дявола.“

„Господи, спаси ни!“

И през цялото време докато се молеше с всичката сила на тялото си, той гореше вътре в себе си със знанието, че под възглавничката, на която бе коленичил, има бележка от Прудънс, в която пише кога ще бъде следващата им среща.

Той криеше вътрешните си терзания добре, удивлявайки се от това, че никой не вижда никаква промяна в него. Единствените външни признаци бяха тъмните сенки под очите му и постоянната му умора. Сутрин той се разхождаше с мили наред, освобождавайки част от напрежението в себе си чрез физическото усилие, за да може да седне спокоен на масата за обяд. Следобедите, ако нямаше среща с Прудънс, той се усамотяваше в кабинета под предлог, че ще работи върху счетоводните книги, регистриращи постоянното намаляване на финансовите резерви на семейството. Всъщност, седеше на големия стол пред писалището, терзан от буйния, отчаян конфликт, разразяващ се в него.

Един ден чу, че някой се опитва да отвори вратата и изпита изблик на силно раздразнение. Нямаше ли право поне на един час свобода, не можеше ли поне за миг да престане да се безпокои за парите, за караниците в кухнята, за собствените си провали във всичко, с което се бе опитал да се захване? Той се насили да се съсредоточи върху разтворените пред него страници. Може би досадникът щеше сам да се махне.

Тогава усети нечий поглед върху себе си. Бавно изви глава. Гневът му се изпари. Сериозното личице на Лизи надничаше като пълна луна зад открехнатата врата.

— Мога ли да вляза, моля?

— Разбира се! Радвам се да те видя. Какво мога да направя за теб?

Тъничкото телце на момиченцето се плъзна през пролуката.

— Търсех си книгата — обясни тя. — Онази, която ми даде да се упражнявам. Беше в стаята ми, но някъде е изчезнала. Ако я загубя, мама ще се разсърди страшно.

С лек вик на радост тя изтича до писалището и взе оръфаната червена книга върху него.

— Ето я! Пенси сигурно я е оставила тук, след като е почистила стаята ми. О, слава богу! — Лицето й сияеше.

— Не ми каза защо я искаш. За интересни неща ли се разказва в нея?

— Но аз не я чета, Пини! — Тя беше смаяна от невежеството му.

— Тогава какво я правиш, ядеш ли я? — попита Пинкни с игриво пламъче в очите.

Лизи се намръщи, но веднага разбра, че той се шегува с нея.

— О, смятам да я сложа на главата си и ще се разходя така по стълбите. Искаш ли да видиш? — предложи му тя.

— Бих искал, но съм малко изморен, за да стоя в хола. Не можеш ли да походиш тук?

— Мисля, че мога. — Тя закрепи книгата и започна да пристъпва с малки предпазливи стъпки из стаята.

— И за какво е всичко това? — поинтересува се Пини.

— Стойка. — Докато тя изричаше думата, книгата се плъзна от главата й и падна на пода. — Видя ли какво ме накара да направя? Човек не може да говори и да поддържа стойка едновременно! Не ме питай повече. — Тя се наведе, за да вдигне бремето си. Книгата лежеше наполовина сред изстиналата пепел на камината. — О, по дяволите! — възкликна Лизи. И веднага направи гримаса: — Трябва да спра да говоря така. Леля Джулия ми мие устата със сапун за пране всеки път, когато го кажа. Научих се от мистър Симмънс. Той ми харесва, Пини.

— И на мен. Леля Джулия ли те кара да ходиш с книгата на главата си?

— Не, това е от училище. Учим се да вървим изправени, да седим изправени и да ставаме като истински дами. Главата трябва да остава неподвижна. Аз го правя доста добре, но Керълайн Раг е по-добра и от мен. Затова се упражнявам.

— А, разбирам. Сигурно е много забавно да ходиш и седиш изправена.

Лизи се намръщи:

— Е, не чак толкова. Очаквам да стане забавно, когато се науча да бъда най-добрата. Искам да кажа, забавното идва, когато си най-добрия. Иначе не мисля, че да си държиш главата като някакъв лешояд е нещо кой знае какво! — Тя погледна към перваза над камината, който минаваше над главата й. — Ето, това бих искала — прошепна тя.

— Какво е това, мъничето ми?

Тя посочи с очернен показалец:

— Искам да съм като тях. Не си ли ги поглеждал? Струват ми се красиви. Измислям си разни истории за тях през цялото време.

Пини стана и се приближи до нея при камината. Той погледна статуетките на грациозните нимфи, които танцуваха по ширината на перваза. Бяха босоноги и облечени в развяващи се рокли. Разперените им ръце и отметнатите глави бяха самото олицетворение на радостта.

— Много са красиви — съгласи се той. — Сега разбирам какво искаше да ми кажеш. Знаеш ли, миличка, тук има достатъчно място, за да танцуваш!

— О, не бих могла. Ще бъда много смешна.

— Не и на мен. Много ще се зарадвам, ако едно малко момиченце се позабавлява. Опитай. Просто разпери ръце и поскачай наоколо! Хайде! Седни и нека ти помогна да си завържеш обувките.

Тя седна плахо, вдървена, сякаш книгата все още беше на главата й. И понеже Пинкни не се смееше, започна да набира смелост. И скоро след това вече се въртеше буйно, подскачаше и накрая направи пирует.

Той я наблюдаваше и кимаше окуражително. И в този миг Лизи се спъна. Преди да е в състояние да скочи и да я хване, тя се заби в писалището, изпищя и падна на пода, държейки с две ръце коляното си. Пинкни успя единствено да хване прекатурващата се лампа. Не беше достатъчно бърз за старата мастилница. Тя замръзна за миг на ръба на писалището, наклони се и падна в медното кошче за отпадъци.

— Добре ли си? Кажи на Пини къде те боли!

Лизи беше ужасена.

— Счупи ли се нещо?

— Не, нищо. Мастилото се разля, но право в кошчето. — Той протегна ръка. Пръстите му напипаха мастилницата. Някакво парче липсваше.

По изражението на лицето му Лизи разбра, че нещо не е наред.

— Счупила се е — каза тя обезсърчено. Започна да плаче, а след това се задави.

— Лизи, спри! Ще го залепим с лепило. — Пинкни изпадна в паника. Тя можеше да се задуши, ако той бързо не направеше нещо: — Соломон има цяло гърне с лепило. Но аз няма да мога да я оправя с една ръка. Ще ми трябва помощ. „Моля те, Господи, нека се хване“, примоли се той вътрешно. После се наведе закрилнически над момиченцето, проклинайки непохватността си.

Тялото й трепереше от усилието да си поеме дъх. Бавно изражението на лицето й се успокои. След малко тя вече можеше да говори:

— Страшно съжалявам, Пини.

— Знам. Но няма защо. Наистина!

— Наистина ли наистина?

— Честен кръст! — При вида на изплашеното личице на Лизи някаква буца заседна в гърлото му. Дяволите да го вземат! Как можа да се случи това в момента, когато вече беше прехвърлен някакъв мост на доверието? — Нека ти помогна. Много ли те боли коляното? — Само ако можеше да я прегърне и я утеши! Това щеше да утеши толкова много и него самия!

Но тя бързо се изправи на крака самичка.

— Никак не ме боли — каза. Лъжата беше очевидна. — Ще помоля Соломон за малко лепило. — Тя отбягна протегнатата ръка на Пинкни и изтича от стаята.

— Дяволите да го вземат! — каза той сега вече на глас.

Лизи намаза парченцата с лепило и ги нагласи с треперещите си, неумели пръстчета.

— Соломон каза да ги подържа, докато хване. Дълго ли ще бъде? Трябва да си измия лицето и ръцете, преди да ме види леля Джулия!

— Няколко минутки. Искаш ли да ти разкажа историята на тази мастилница?

— История? О, да, би ли го направил, моля?

— Добре. Чакай да видим как беше. Имало едно време…

Лизи въздъхна щастлива и почти забрави страховете си.

— Имало едно време едно малко момченце на име Енсън Трад.

— Татко ли?

— Точно така. Нашият татко, само че ти не го помниш, мисля.

— Не. Но бих искала да съм го познавала.

— И аз бих искал да си го познавала, малка сестричке. Той беше прекрасен човек, много смел и много весел. Е, когато татко бил много, много малък, неговият татко, нашият дядо, му подарил едно пони за рождения ден.

— Кой рожден ден?

— Петия. Или може би четвъртия. Честно казано, не знам. Както и да е, татко много обичал това пони.

— Как се е казвало?

— Принц. Ама искаш ли да ти разкажа тази история или не?

— Искам, искам. Вече няма да те прекъсвам.

— Ето, сега вече си добро момиче. Та, значи татко обичал Принц. Всеки ден той отивал в конюшнята още преди закуска и преследвал конярите, молейки ги да го оседлаят и да му позволят да го поязди. Когато семейството ни дошло да живее в града, нямало как — Принц трябвало също да бъде доведен. И тогава се случило нещо ужасно. Татко пораснал, но не и Принц. След известно време краката на татко започнали да се влачат по земята, когато го яхал. И той започнал да язди коне. А това много натъжило Принц, защото и той обичал татко.

— Бедният Принц!

— Да, но също и бедният татко. Било му много мъчно да гледа своя стар приятел така тъжен. И когато ездата щяла да бъде по-лека, той вземал и Принц, позволявайки му да тича в тръс до коня, на който бил татко. И продължавал да го довежда в града. Слагал му юзда и го разхождал по „Мийтинг стрийт“ до „Уайт Пойнт Гардънс“.

Лизи се закиска.

— Точно така. Всички се смеели. Но на татко не му пукало. След време Принц остарял твърде много, за да може да тича след коня на татко. Той даже остарял толкова, че татко не можел и да го извежда на разходка. Единственото, което можел да прави Принц, било да яде от триците и да дреме под сянката на някое дърво.

— И умрял.

— Да. Станал на много години за едно пони. Татко вече бил почти възрастен човек. Но на мен ми каза, че въпреки че бил голям, плакал като дете. Погребали Принц под дървото, което най-много му харесвало, а татко запазил за спомен едно от копитата му. Накарал един дърворезбар от плантацията да му изработи капак и оттогава го държал на бюрото си като мастилница.

Лизи сбърчи носле:

— О, аз не бих искала някой да държи крака ми на своята маса! Мисля, че това е тъжно и долно.

— Понитата са по-различни от хората, Лизи. А и татко направил това от любов и в знак на вярност. Но в историята има още нещо. Искаш ли да го чуеш?

— Ако не е толкова тъжно, да.

— Мисля, че дори ще те разсмее. Значи, минало известно време. Татко се срещнал с една хубава дама и се оженил за нея…

— Мама?

— Мама. И те се сдобили с едно малко момченце на име… — той зачака.

— Пинкни!

— Пинкни. Момчето било много непослушно.

Лизи се усмихна в екстаз и прошепна:

— Не.

— О, да. Било най-лошото малко момче в цяла Южна Каролина.

— И какво е правило момчето?

— А-а, най-различни ужасни неща. Няма да ти разказвам за тях, защото в малката ти главица може да се появят разни палави идеи. Но най-лошото нещо било, че момчето бягало от къщи през прозореца, когато трябвало да си учи уроците.

— В училище?

— Не, тогава не е имало училища. Момчетата имали наставници, а момиченцата — гувернантки. Някой ден ще те заведа в Карлингтън и ще ти покажа класната стая. Е, та този ужасен Пини изскачал през прозореца в мига, когато наставникът му си обърнел главата. Татко разговарял с него, карал му се, дори го набил веднъж с пръчка. Нищо не се променило. Тогава той решил да опита с хитрост. Имало едно нещо, за което Пини направо бленувал. Мастилницата.

— Защо?

— Не помня. Всичко това е станало преди много време. Може би защото татко държеше на мастилницата си толкова много. Както и да е, аз исках тази мастилница за себе си, исках я повече от всичко останало на света. И татко сключи сделка с мен. Каза ми, че когато стана достатъчно добър, за да пиша домашните си с мастило, той ще ми я подари.

— И ти стана ли добър ученик?

— Да. Е, трябваше ми известно време. Понякога прозорецът ме викаше по-силно, отколкото мастилницата. Но аз силно я желаех. Освен това, може и да бях лош, но исках да доставя удоволствие на татко.

— Значи той ти я даде?

— Да, даде ми я. И когато ти пораснеш достатъчно, за да си служиш с писалка, аз пък ще я подаря на теб.

— Ще го направиш ли, Пини? Наистина ли ще го направиш? Аз ще се уча много добре.

— Наистина, малка сестричке! — Пини гледаше с любов щастливото й възбудено личице и реши да рискува: — А ти ще ми дадеш ли нещо?

Лицето на Лизи помръкна:

— Но аз нямам нищо — обясни тя. — Освен Мечо. Не знам дали бих могла да живея без Мечо, Пини. Но мога да опитам.

Пинкни усети, че очите му парят. Що за свят беше този, в който един мъж не може да намери пари, за да купи на едно дете нещо друго, освен храна и най-евтините обувки?

— Не искам Мечо, мъничето ми. Ще бъда горд, ако ме прегърнеш.

Лизи пое дълбоко дъх. След това пребледняла, но решителна, тя остави мастилницата на писалището и се приближи до Пинкни. Малките й ръчички неуверено докоснаха коляното му, после гърдите му. Той стоеше, без да помръдва, разрешавайки си едва-едва да диша. Ръчичките й се плъзнаха около шията му. Изведнъж тя конвулсивно ги стисна и отпусна глава на гърдите му.

— Това е моят Пини — прошепна тя на себе си.

Пинкни бавно обхвана със своята ръка телцето. Той я притисна за един дълъг миг, а после също така предпазливо я освободи, сякаш държеше едно от онези безобидни диви животинки, които понякога беше намирал заловени в капаните, поставени за хищниците из горите на Карлингтън.

Лизи отстъпи и отпусна ръце. На лицето й имаше изражение като на пътешественик, който се е добрал до подслон в страшна буря.

— Мисля — каза тя с тъничко гласче, — че би ми се искало да ме гушнеш, моля.

Пинкни преглътна с труд:

— Мисля, че и на мене ми се иска — и той се опита да се усмихне. Лизи се покатери на коленете му и се сгуши в него. Пинкни я прегърна, без да казва нищо. В стаята започваше да се здрачава. Сълзите, които един мъж не може да си позволи да пролее, бавно се събираха в гърлото и сърцето му.

17.

Превръщането на Лизи в обичливото дете от миналото има драматичен ефект върху всички в дома на семейство Трад. На Пинкни това донесе чисто и дълбоко щастие и отдих от преследващото го усещане за провал. За Мери това бе доказателство за силата на молитвата и за безмерната любов на Бога. За Шед това бе изместване от най-близкото до Лизи място, което го накара да изпита ревност за първи път в живота си. Но той усети също и смирение и благодарност, когато Лизи използваше неговия скут за трон, така, както правеше с Пинкни, и обгръщаше неговата шия с ръчичките си. Лизи беше като дар, който никога по-рано не бе предлаган на Шед.

Възстановила доверието си към хората, Лизи си възвърна и старото импулсивно поведение. Къщата се превърна в бойно поле, а Джулия непрестанно се оплакваше от смеха на Лизи и трополенето на тичащи крачета. На масата в трапезарията доминираха повторения от рода на: „Дамите не стоят прегърбени… не говорят с пълна уста… не ритат по столовете… не прекъсват другите… не си човъркат храната… не си разливат млякото… не си играят с пудинга… не си слагат лактите на масата… не говорят, ако някой не се обърне към тях… не правят физиономии… не изпускат лъжици…“.

За Стюарт вниманието към Лизи означаваше едно добре дошло игнориране на собствените му прегрешения — скъсани и мръсни дрехи и лоши отзиви на учителя за проявите му. Той беше освободен да изразходва цялата си енергия в полза на дейността на Клуба. Последната се състоеше в изучаване стените и покривите на домовете в околността, прокрадване по най-добрите маршрути и шпиониране на патрулиращите врагове. Скоро щеше да дойде възбуждащото време, когато плановете на членовете щяха да влязат в действие и те щяха да извършат нападения с водни бомби и изгнили плодове, а после да избягат в седалището на Клуба, установено в двора на Алекс. Вече имаха и дневник, откраднат от класната стая, в който щяха да записват със собствен шифър всички бойни акции.

И той беше доволен най-сетне да види Лизи щастлива. През кратките мигове, когато не бе обладан от размисли за собствената си важност, така типични за тринайсетгодишните момчета, той изпитваше обич към сестра си.

Дните ставаха все по-топли, а кавгите вкъщи набираха заряд, приближавайки се към потенциала от предишното лято. Напрежението беше разредено от най-неочаквания източник — янките.

През юни правителството във Вашингтон промени за пореден път колективно взетото си решение и все пак реши да върне на старите собственици земята, иззета в района от Чарлстън до Бофор. Пинкни поздрави Джулия с наздравица.

— Най-вероятно лъжат отново — коментира тя. — Тези чакали просто не са способни на честност.

— Не, лельо Джулия, този път не. Шед го е чул от хора, които знаят със сигурност.

Джулия дари Шед със сърдит поглед:

— Истина ли е, млади човече?

— Да, мадам. При определени условия.

— Ха! Можех да се досетя. Във всичко, което те правят, има някакъв номер. — В множественото число тя очевидно включваше и Шед.

Пинкни се опита да го защити:

— Става дума за нещо естествено, лельо Джулия. Трябва да докажеш правата си, това е всичко и… хм, да положиш клетва. — Той зачака експлозията.

За негово изумление леля му се усмихна:

— Те без съмнение мислят, че това ще ме спре. Ако е така, жестоко се заблуждават. Както е казал Анри Наварски: „Париж заслужава една църковна служба“. Какво трябва да се направи?

— Не е необходимо да се бърза, Джулия. Има три месеца, преди отиването в провинцията да стане безопасно — усмихна се успокояващо Мери. Още преди векове плантаторите в Чарлстън бяха научили, че белите трябва да напускат плантациите си преди десети май и да не се връщат преди да е дошъл октомври. Нощният въздух през лятото беше пълен с болести.

— Глупости. Всеки изтекъл ден е ден на допълнителни поражения на моята собственост. Не ме е страх от блатната треска. Моят стар надзирател си построи къща в боровата гора на север и никога не е имал проблеми. Мога да остана там до първите студове. Ако се прибирам в къщата всяка нощ, преди да се стъмни, всичко ще бъде наред. И ще имам на разположение целия ден за работа. Ето какво, Пинкни. Отнася се и до вас, мистър Симмънс. Искам веднага след обяда да излезете и да направите каквото е необходимо. Предполагам, че ще ми трябва военен ескорт. Погрижете се да бъдат въоръжени. Онова място сигурно гъмжи от черни вагабонти. Лизи, спри да се кокориш и си яж храната! Няма да те чакаме цял ден. Стюарт, днес следобед можеш да излезеш със Соломон. Той ще се поинтересува дали някои от чернокожите от имението са дошли в града. Запишете имената им. Смятам да наема добрите работници измежду тях и да ги взема с мен. Яж, момче, не се туткай! Има работа за вършене. — Нетърпелива и властна, тя прекъсваше в зародиш опитите им да проговорят.

— Лельо Джулия! — съумя да вмъкне Пинкни, когато тя замлъкна за миг.

— Е?

— Съжалявам, но не разполагаме с достатъчно пари, за да започнеш да наемаш работници за възстановяването на имението. Ако имахме, аз щях да съм отишъл в Карлингтън преди много време.

Отговорът й ги изуми:

— Аз имам пари — каза тя. Маниерите й бяха като на кралска особа.

Мери реагира първа измежду всички:

— Значи ти си стоеше и ме гледаше да продавам бижутата си, а през цялото това време си имала пари? Как можа да бъдеш толкова подла?

— Тези пари са от имението и аз ги държах за имението.

Това запуши устата на Мери. Тя не можеше да повярва на току-що чутото. Пинкни опитваше да се контролира, но това му се удаваше с труд. В стаята се почувства напрежение. След малко той бутна стола си назад и се изправи.

— Моля ви да ме извините, дами — каза той. — Изведнъж се оказа, че ми предстои много работа. Стюарт няма да ходи със Соломон, защото е твърде опасно. Аз ще отида с него. И то след като получа оръжие от Арсенала. Всичко ще бъде организирано максимално бързо, лельо Джулия. Ако желаеш, можеш да започнеш да си стягаш багажа.

Шед измърмори някакви извинения и го последва на излизане от стаята.

В резултат, четири дни по-късно Джулия Ашли се изправи в своята дневна на „Шарлот стрийт“ пред нейния обитател генерал Даниел Сикълс. Той държеше Библията в едната си ръка. Джулия сложи ръка върху нея, погледна го прямо в очите и повтори думите, които той й казваше:

— Тържествено се заклевам и потвърждавам пред всемогъщия Бог, че оттук нататък искрено ще подкрепям, запазвам и защитавам Конституцията на Съединените щати и обединението на щатите, и по подобен начин ще се придържам и ще подкрепям всички закони и прокламации, направени по време на бунта, имащи отношение към освобождението на робите… И нека ми помага Бог.

Седмица по-късно тя се отправи с първия поток желаещи да пътуват по река Ашли в посока на имението Ашли. Беше безукорно облечена в блестяща черна вълнена рокля. Помпозна шапка с лъскави черни пера украсяваше главата й, защитавана допълнително от голям копринен чадър, който тя държеше с облечена в ръкавица ръка. Изливащият се дъжд бе дреболия, която нямаше силата да спре Джулия Ашли. Тя пътуваше в кипарисовата лодка, сякаш това бе кралска баржа. Четири плоскодънни лодки влачеха сандъците й зад нея, заедно с прислугата и рота подгизнали юнионистки войници.

Пинкни си тръгна от кея.

— Не бих се развълнувал, ако я порази гръм — каза той.

— Бог не би посмял — изръмжа Шед.

— Обзалагам се, че си прав — изсмя се Пини.

— Хайде да се скрием от този проклет дъжд.

През следващите месеци Пинкни получаваше лаконични бележки от Джулия, донасяни от Соломон, когато му се налагаше да идва в града, изпълнявайки различни поръчения от нея. Задачите му основно се състояха в намирането на различни материали. Пинкни се съпротивляваше на любопитството си и не питаше Соломон в какви количества купува тя или как е уредила плащането. Основните доставчици на инструменти, семена и фермерско оборудване вече бяха чужденци. Името Ашли не би ги подтикнало към даването на специални привилегии. Още по-малко към даването на кредит. Преди да започне войната, плантаторите уреждаха сметките си през януари, когато се появяваха в града за седмицата на конните състезания. Сега обаче девизът беше плащане в аванс или пък ако ли не, лихва от 15 до 20 процента.

В интерес на спокойствието името „Джулия“ рядко се споменаваше вкъщи. Мери Трад се беше възстановила от изживяния шок и сега охотно разказваше за егоизма на сестра си. Но единственият желаещ да я слуша беше Ейдам Едуардс. Той се молеше заедно с Мери, за да бъде тя пречистена от грешния гняв и да стане така, че Джулия да осъзнае своя грешен материализъм. Мери намираше тези духовни съвети за крайно полезни. Гневът й видимо намаляваше, когато бе заедно с преподобния доктор.

Заминаването на Джулия донесе жадуваното спокойствие в дома на Трад. Илайджа намери готвачка на име Клара и прислужница на име Хати, които заместиха Дилси и Пенси. Соломон се оказа незаменим, но едно момче на име Били беше готово да прави всичко, което му се кажеше, и нещата му идеха отръки. Кухнята се превърна в царство на тишината, в което властваше Илайджа. Пинкни усети, че може да очаква с нетърпение мига, когато се връща при семейството си и че този дом отново е едно кътче на покоя — такова, каквото го помнеше. Все още трябваше непрестанно да се грижи за всички тях, но трайно настанилото се в къщата щастие и особено кипящата жизненост на Лизи възвърнаха оптимизма, който винаги беше съществена част от него. Започна отново да вярва, че може да победи бедността и че ще преодолее неспособността си да намери приемлива работа. Беше сигурен и че ще може да изкупи моралните щети, които бе нанесъл на Прудънс и на собствената си чест. Най-сетне призна пред себе си, че не обича Лавиния и никога не беше обичал нея, а само образа, който беше създал в мислите си. Разбра също, че похотливостта му към Прудънс се е трансформирала в нещо много по-важно. Нещата може би започваха с лекотата, с която тя бе приела обезобразеното му голо тяло, което никой друг, освен Шед не беше виждал досега. След като нямаше защо да крие тялото си, той постепенно спря да крие и мислите си. Единствено пред нея той можеше да говори за омразата, която изпитваше към собствената си слабост, проявяваща се в това, че не скъсваше връзката между тях. И продължаваше на един дъх да гълчи и нея. А тя не му говореше успокоителните неща, както винаги постъпваха другите жени. Тя се смееше над него и над себе си и съжаляваше, че си отравя живота с това чувство на вина. Спореше с него, караше го да поставя под съмнение високите изисквания, които той поставяше пред себе си. Малко по малко, той започна да разговаря с нея за всичко, дори за неспособността си да отиде в Карлингтън и да се изправи пред онова, което щеше да завари там. Прудънс никога не съчувстваше. Тя разбираше. Този груб интелект, който тя никога не се опитваше да прикрива, го привличаше и предизвикваше. Тя стана важна за него като приятел, а отдавна беше станала незаменима като любовница. Реши да помоли Лавиния да се съгласи да разтрогнат годежа. И за миг не се съмняваше, че Прудънс ще се омъжи за него, макар да беше практически без пари. Нито пък се питаше дали тя ще има силата да посрещне онова, което ги очакваше в бъдещето. Лавиния отказа.

— Ти трябва да си луд! — изкрещя тя. Уплахата и гневът й я направиха непредпазлива и тя се разкри в изблик на откровеност, който разтърси Пинкни до дъното на душата му. — Не бих те освободила дори да ме молиш на колене — каза тя със студен глас. — И то не защото много те обичам. Това не е така. Твоята гадна дървена ръка ме кара да ми се повдига, а от мисълта да те погледна без нея ми настръхва кожата. Но по-скоро ще повръщам всеки час от живота си, отколкото ще се съглася да остана стара мома. Ти си вързан за мен, Пини, така както аз съм вързана за теб. Така че нека постъпим добре и за двамата. Ти никога няма да ме захвърлиш, защото държиш прекалено много на доброто мнение на баща ми. А аз няма да те захвърля, защото просто няма с кого да те заменя. Можеш да престанеш да идваш тук всеки ден. И без това ми досаждаш. Но ще ме придружаваш на всяко парти и ще подскачаш с мен, когато ти наредя да го правиш. Ще бъдеш джентълмен, а аз ще бъда дама и ще можем да живеем така. И никога повече не повдигай тази тема отново.

Когато си тръгна и каза на Прудънс, че Лавиния не иска да го пусне, за да се ожени за нея, отговорът й дойде като още по-силен шок, защото в него нямаше логика:

— Аз никога не бих се омъжила за тебе, скъпи. Ти си ми прекалено мил.

Оставаше му единствено да се примирява с тази ситуация, която във всяко отношение беше непоносима. Вътрешно присъщата му жилавост надви склонността му да признае поражението си и да се отдръпне в безчувствена апатия. Научи се да живее с измама и отвращение към себе си, намирайки утеха в часовете, когато можеше да забрави за света, потънал в ангажиментите си в Арсенала, щастлив в компанията на Лизи или в сливането на цялото си същество с Прудънс. Не се мъчеше да се убеди, че е щастлив, но беше успял да намери нещо много близко до душевното равновесие.

Шед се оказа неочакван източник на сила. Тези дни той се задържаше повече от обикновено у дома. Както призна сам, сега, в отсъствието на лелята на Пинкни нещата били много по-лесни за него. Прекарваше безкрайни часове, седейки заедно с Лизи в нейното ъгълче на верандата, където играеха на „училище“. Но още по-дълго прекарваше с Пинкни. Говореше малко, задавайки от време на време по някой въпрос относно историята на града, а в по-голямата част от времето просто беше компаньон в мълчанието. Неизказаното му възхищение и доверието към Пинкни бяха скрито действащи лекарства. Пинкни отвръщаше на обичта, приемаше приятеля си и усещаше в себе си все по-засилващо се уважение към него, което за Шед значеше много, още повече, защото той усещаше, че заслужава тези неща. Мястото, което беше заел в семейство Трад, беше висока оценка за собствената му стойност. Мери го игнорираше, както игнорираше и децата си. Стюарт се хвалеше поред пред Пинкни и пред него, а Лизи непрестанно го молеше да дойде при нея и Мечо с книга.

Единственото нещо, което му бе отречено, това бе участие в обществения живот — което той не търсеше — и в споделянето на отговорността — за което жадуваше. Пинкни никога не му позволяваше да даде нещо за издръжката на дома. Той държеше дела на Шед от комисионната, която печелеха, да си остане само негов. Гордостта не му позволяваше да се чувства задължен и понеже Шед разбираше това чувство, той реши да не спори.

Поради това инвестира парите си в една новосформирана фирма на посредници. Знаеше, че ще го лъжат, но знаеше също, че печалбите ще бъдат толкова големи, че не би си струвало да се главоболят да го лъжат с много.

Посредничеството беше бизнес, за който той знаеше откъм тъмната му страна. Подобни фирми живееха от малки фермери като баща му, предоставяха им семена и пари, за да се прехранват, докато не бъде събрана реколтата, а след това изкупуваха реколтата по цена, определена от тях. Фермерът оставаше в дълг през целия си живот, в постоянен страх от прехвърлени права над земята му, което беше необходима стъпка като гаранция срещу заемите. Реколтата, обикновено памук, се продаваше с печалба между 500 и 600 процента след като се почистеше. Семената, получавани като страничен продукт от почистването, се продаваха за памучено масло, с изключение на една малка част, която се даваше в аванс на фермера, за да подхване този годишен цикъл отново. Професията беше професия на лешояд.

Шед не каза на Пинкни, че е замесен в такъв бизнес. Вместо това, внасяше парите си в банката и чакаше момента, когато щяха да потрябват.

През ноември 1866 година изглеждаше, че моментът е дошъл. Макар скъпоценностите на Мери да бяха продадени за сума, която беше изглеждала като цяло състояние преди една година, сметката на семейство Трад се оказа едва достатъчна, за да се платят тазгодишните данъци върху собствеността. А в Чарлстън вече не беше останало нищо, което би могло да се продава срещу комисионна.

— Ще трябва да продам Карлингтън — каза Пинкни. — Макар по-скоро да предпочитам да загубя и другата си ръка. — Той беше изпаднал в трескаво отчаяние. — Не ми говори, Шед. Махай се оттук!

Шед изсумтя. Той знаеше колко е докачлив Пинкни на темата за Карлингтън. Моментът беше дошъл. Заради Карлингтън Пинкни трябваше да приеме неговите пари. Сърцето му щеше да надделее гордостта.

— Нека се поразходя насам-натам, кеп — каза той с обикновен тон, — може и да измисля някакво решение.

Той излезе с песен в сърцето и се отправи към хотела, където бяха неговите съдружници.

Това, което чу там, накара дъхът му да спре.

18.

Шед влезе в библиотеката и заговори с неприсъщо за него оживление.

— Хей, кеп, на какво казват хората „мергел“?

Пинкни вдигна поглед от счетоводните книги. Чувстваше се засрамен от това, че си беше изпуснал нервите.

— Рано се прибра. Какво ще кажеш за чаша вино?

— Не, благодаря. Защо не ми отговориш на въпроса?

Пини се засмя:

— Човек никога не може да те обвини, че говориш празни приказки. „Мергел“ се нарича варовиково полезно изкопаемо, което се намира в някои места в земята. Интересен материал. Пълен е с вкаменелости. Хората са попадали на кости на праисторически животни, на риба и може би дори на човешки същества. Защо искаш да знаеш? Само не ми казвай, че в хотел „Чарлстън“ е дошъл и археолог.

Шед подаде на Пинкни чашата с мадейра, която му беше налял:

— Говорят, че е добър тор — каза той. Беше толкова напрегнат, че се тресеше.

— Значи са луди. На почва, в която има мергел близо до повърхността, не расте нищо. В Карлингтън имаме голяма площ с мергел в земята. Там не е се е хванал даже отровен дъб. Но ако е надълбоко, тогава всичко е наред. Няма особена полза от него.

Шед се отпусна.

— Надявах се да е така. Когато беше в болницата, ти доста говори за някакъв малък кон.

— Така ли? Не си спомням. Трябва да съм бълнувал. Странно е какви неща изплуват в главата ти, когато си в треска! Да, когато бях малък, започнаха да копаят втора хладилна яма. Онази варовикова земя е подходяща за това, защото по някаква причина в нея винаги остава хладно. Та, когато изкопаха около три-четири фута, стигнаха до перфектно запазения скелет на еохипус. Черните се изплашиха до смърт и тичайки отидоха при баща ми. Той беше много възбуден. Негрите не искаха и да чуят да се приближат. Наложи се татко и аз да слезем в ямата и да разчистим останалия варовик, който го покриваше. Тогава той ме изпрати за енциклопедията и трябваше да му прочета на глас за него. „Еохипус“. Ще ти призная, че се измъчих докато го произнеса правилно. Това е предшественикът на днешните коне, но разбираш ли, той не съществува от…

— Това е много интересно, професоре — прокашля се Шед.

— Наистина е интересно. Но имам чувството, че не ме слушаш захласнат.

— Чакай сега аз малко да те захласна. Този там… мергел… бил пълен с нещо, което се нарича фосфати. А всяка земя, на която се сади пшеница, трябва да бъде подхранвана и с фосфати през цялото време. Едни приятелчета от Филаделфия току-що са пристигнали в града, за да създадат компания с някакъв от местните, който има същата земя като твоята. И са донесли един милион долара с тях. Никой не би инвестирал такива пари, ако не разчита да си върне поне по петдесет долара за всеки вложен.

— Фосфати ли? Не знам нищо за това.

— В такъв случай, кеп, най-добре е пак да погледнеш в своята енциклопедия. Това е дяволски по-интересно от разни мъртви коне. Може да установиш, че държиш ключа на всичките си проблеми в онази хладилна яма. Под формата на копане на пари от земята.

Издъненият скиф се клатеше и пропускаше вода.

— Извинете, мист Пинкни — каза ухилено Били, — сигурно ни е хванал някой рак.

Пинкни кимна и се усмихна механично. Цялото му внимание беше приковано върху познатите места по брега.

Извитият дъб, в който се бяха вплели стеблата на глициния, трябваше да се покаже на следващия завой на реката. Вече бяха подминали навеса за лодки, където се привързваха по-тежките баржи. От постройката бяха останали само изгнили дъски, но той беше сигурен, че именно това беше навесът. Блатната трева, изгоряла до златно кафяво под лятното слънце, се поклащаше в невидимото течение на прилива и оказваше почти хипнотизиращо въздействие с ритмичното полюшване първо в едната, после в другата посока. Тя си беше върнала част от територията. Бентовете, които отбелязваха присъствието на човека тук, построени от него, за да може да избира момента, когато да залее оризовите ниви, сигурно се бяха срутили, връщайки дивия изглед на полята по тези места. Това беше без значение. Истинското мочурище беше красива гледка за очите на Пинкни. Освен това, ако Шед беше прав, Карлингтън повече нямаше да види какво е това ориз. Но тревата щеше да остане вечно, част от реката, дом за птиците и храна за големите сезонни ята прелитащи патици.

Наближаваха. Мислите на Пинкни се въртяха около безсмислената сделка, която беше сключил със Съдбата. „Дано поне дървото да е още там, не възразявам къщата да я няма“, повтаряше си той наум отново и отново, в такт с повдигането на греблата от водата. Реката ги носеше все по-близо и Пинкни усещаше как сърцето му започва да тупти все по-силно.

Скоро. Всеки миг. Как беше възможно боровете да са се издигнали толкова много — не можеше да вижда през тях. Дали не бе сбъркал? Може би завоят бе на друго място… не. Ето го, там се виждаше неговото дърво. Той гледаше, без да може да откъсне поглед и сърцето му се изпълваше със спомени, с болка и благодарност. Огромната извита глициния все още сплиташе клони по местата, където се беше катерил по нея. Все още съществуваше онзи самотен клон, на който мяташе въже и се люлееше, въртейки се, сякаш яздеше кон. Когато беше много малък, беше чувствал, че буквално излита в безтегловен полет в небесата, готов да оседлае и обязди самите облаци. А след като поотрасна, бе открил за себе си изумителната жилавост на лианите, беше се катерил по тях, и презирайки тежкия сладък аромат на цветовете, ги беше късал на едно специално място, а после, обхванал с ръце и крака жилавото стебло, се оттласкваше и политаше заедно с него над реката, за да скочи във водата, запазила зимната си хладина, така че чак дъхът му замираше.

— Дом — каза той. А след това, ненаситно, забравил сделката, започна да се моли вътре в себе си. Моля те, Господи, нека е там! Къщата, домът, моя живот, Карлингтън. Нямаше нищо, което не би обещал, в замяна на черниците и обширната стара къща зад тях. Само още малко и… Греблата потъваха с плясване във водата, изтегляха се, изваждаха се, пак потъваха…

Кеят. Кеят все още си беше на мястото. Пинкни тупна Шед по рамото. Ето и високите дървета, вече започващи да пожълтяват. Черниците не бяха удачен избор за входна алея. Дъбът или магнолията оставаха зелени и през зимата. Но някой отдавна забравен Трад беше повярвал, че може да добави и копринени буби към всичко, което имаше в Карлингтън, и беше засадил черниците. Дърветата висяха под тежестта на провисналия испанския мъх. Пинкни нетърпеливо чакаше да подминат сивия, полюшващ се екран.

И тогава изкрещя пронизително бойния вик на бунтовниците.

— Там е! Били, Шед, къщата е там! Мили боже… това е Карлингтън. Приберете тези гребла. Да слизаме!

Построена за живот и през зимата, къщата беше по-ниска от високите сгради на Чарлстън, с които Шед бе успял да свикне. Бе само на два етажа. В центъра се виждаше огромна веранда с формата на полукръг, обхващаща и двата етажа, по периферията на която имаше колони от кипарис, боядисани с бяла, започваща да се лющи боя. Стените бяха иззидани със сиво червеникавите тухли, изработвани в Чарлстън, а прозорците бяха с рамки от варовик. По някои от тях все още имаше здрави зелени кепенци. Три от останалите висяха под наклон, увиснали само на по една панта. Повечето от прозорците бяха голи и стъклата по тях — изпочупени. По стените се виеше бръшлян, тук-таме проникнал през тях вътре.

Пинкни не обръщаше внимание на пораженията. За него това беше домът и той го виждаше със сърцето си. Изтича пред останалите, без да обръща внимание на буренясалата входна алея и поляните.

Предната врата беше залостена. Наложи се Шед да му помогне да я отворят. Вътре го посрещнаха голи стени, покрити с паяжини и купища навети изсъхнали листа в стаите с избити прозорци. Пинкни влизаше пръв във всяка стая на къщата. Шед го следваше както обикновено малко зад него, наблюдавайки го внимателно през полузатворените си клепачи. Когато се върнаха при входната врата, Пинкни въздъхна дълбоко и после сви рамене.

— Направо са ни обрали, копелетата — каза той. Но в гласа му нямаше определено чувство. — Хайде, Шед. Сега ще ти покажа ямата с изкопаемите. — И той излезе, без да се обръща.

Дупката беше квадратна със страна около десет фута и дълбока три фута. Двамата седнаха на ръба и заклатиха крака. Както беше обещал Пинкни, по стените на ямата стърчаха грапави буци с различни размери. Шед откърти една от тях и я разгледа. В нея имаше някаква кост с триъгълна форма.

— Зъб на акула — обясни Пинкни. — Като малък ги събирах. Те по някакъв начин излизат близо до повърхността, а след оран се показват и слугите изпращаха да ме повикат, за да разгледам браздите от плуга и да ги събера. Имах сигурно над двеста. Рекордьорът сред тях беше дълъг цели осем инча. Сред тях се намираха и кости, но нищо така чудесно запазено както малкия кон. — Дъното на дупката беше посипано в опадали листа, така че не можеха да го видят. Макар да не бяха говорили по този въпрос, те решиха да го оставят както си беше. — Е, Шед, какво мислиш?

— Изглежда ми наред, кеп. Ще отчупя още няколко парчета и ще дам да ги анализират. Защо не вземеш този зъб?

— Не, благодаря. Там вътре се сбогувах с младия Пинкни. Не искам да започвам колекционирането на сувенири.

— Мога ли аз да го задържа?

— Разбира се. Хайде да тръгваме. Приливът се обръща.

— Готово, кеп.

Вече се качваха в лодката, когато чуха глас, който ги викаше. Пинкни се взря нагоре по реката, откъдето се приближаваше кану от издълбан дънер на кипарис. Когато приближи, те видяха, че един невероятно стар негър гребе в него. Той се усмихна с беззъбата си уста, когато видя, че Пинкни го е познал.

— Това е Куджо — извика Пинкни. — Татко Куджо! — Той се изкатери обратно на кея и се протегна към побелелия, съсухрен старец.

— Господ да те поживи, мист Пинкни! Не мислех, че ще те видя отново! — Куджо с мъка се изкачи на кея и изчезна в прегръдката на Пинкни.

Нямаха много време за разговори. Приливът нямаше да ги чака. Пини научи, че Куджо все още живее в бунгалото, което му беше служило за дом в продължение на петдесет години, и че внуците му, неговите „момчета“ му носели достатъчно храна и дърва за огрев. Пини трябваше да тръгва.

— Ще се върна, Куджо — обеща той.

На път за града, Пини разказа за стареца на Шед и Били.

— Той беше главен коняр, откакто го има на този свят. Научи татко да язди. Мен също. Както и Стюарт. А да знаете как обича конете! Говори им на някакъв особен език и те разбират всяка дума. Всички казваха, че Куджо е расовият кон на Карлингтън. Той лично е отгледал всеки състезателен кон, който някога сме имали… Освен това, съумя да погребе четири жени и да стане баща на повече от трийсет деца. Какъв велик старец! Най-голямото щастие беше, че го видях. Шед, животът започва да изглежда все по-добър. Ще видиш, на края ние ще бъдем победителите.

На следващия ден Шед научи къде се изпращат пробите за анализ. Той избра подходящ момент и се вмъкна в пощата. След това повтори същия номер и в банката. Върна се у дома с чек на името на Пинкни.

— Намерих един приятел, който е готов да рискува — обясни той. — Ще разберем резултата от анализа след месец-два. А дотогава това ще ни е от помощ.

Той така и не каза името на приятеля, проявил готовност да рискува.

19.

— Ема, как са краката ти?

— Джосая Енсън! Що за въпрос е това? Остава да ме попиташ как е черният ми дроб.

Съпругът й се поклони ниско.

— Ще ми окажете ли чест да ме предпочетете за следващия валс, мисис Енсън?

— Ти да не си се побъркал? Я се занимавай с твоите работи, Джосая! Имам да кърпя.

Неочакваната широка усмивка на лицето на мистър Енсън направи лицето му почти младежко. Сърцето на жена му прескочи. Това беше първата истинска усмивка, която виждаше на лицето му след завръщането от Апоматокс.

— Ема, скъпа моя — каза той, — ние решихме, че е време да съживим Обществото. Заседавахме тази сутрин — говоря за всички тези, които сме останали — и направихме необходимото. След шест седмици ще се проведе бала на Сейнт Сесилия.

Ема Енсън ахна. Не беше необходимо съпругът й да обяснява важността на новината. Обществото на Сейнт Сесилия представляваше есенцията на изчезналия стар свят в Чарлстън, такъв, какъвто беше едно време. Основано още когато градът представляваше малко, заградено със стени укрепление, това общество винаги бе представлявало символа на празничността и пищната елегантност на Чарлстън. Балът се провеждаше всеки януари по време на седмицата на конните надбягвания и представляваше върхът на обществената активност. Поканите за него се ценяха от гостите от всеки голям град в Европа и Америка. За самите чарлстънци първата стъпка на едно момиче към света беше нейното представяне на Сейнт Сесилия. Загуба на земя, пари, роби, семейни скъпоценности — нищо от това не можеше да се сравни със загубата на тази съкровена традиция. Възстановяването й щеше да вдъхне нов живот на оределите редици оцелели, както нищо друго не би могло да го направи.

— Джосая — задъхано каза Ема. И те вплетоха пръсти в безмълвно разбиране.

И след това тя се сети да зададе хиляди въпроси. Откъде щяха да намерят съставките на пунша — Пунша на Сейнт Сесилия, — откъде щяха да намерят храна, оркестър — Обществото имаше свой оркестър, състоящ се от най-добрите музиканти на Европа, — най-сетне, откъде щяха да намерят парите, за да платят за всичко?

— Остави менажерите да се тревожат по тези въпроси.

Мисис Енсън прехапа устни. Членове на Обществото бяха само мъже. Винаги си беше така и така щеше да остане. Те организираха всичко, дори имената на дамите върху програмите им за танците.

— Надявам се, че ще ме оставиш да си избера роклята?

— Не просто това, мила. За този бал искам да се облечеш точно както беше облечена последния път. Спомнях си те все такава през цялата война. И този спомен ми казваше за какво се бия.

— О, Джосая! — устните на мисис Енсън се разтрепериха.

— И най-вече онова смешно ветрило със сините пера. Проклетото нещо се навря в носа ми. — Той погледна със светнали очи жена си. Да, беше добре. Той винаги можеше да накара Ема да се разсмее, когато заплашваше да се разплаче; за щастие, това не беше се променило.

— Малко е поизядено от молците — говореше му тя в момента, — но знам къде е. Дори янките не го пожелаха, толкова е раздърпано.

— Все някак ще го вземеш.

— И то с гордост.

— … Има едно нещо, което само вие, дамите, можете да направите за бала, Ема.

— Но, разбира се. Какво е то? Цветята, украсата? Ще направим всичко.

— Трябва да се отнесете добре с генерал Сикълс. — Ема Енсън беше поразена. — Знам — каза нежно съпругът й, — повярвай, мила, знам. Дамите никога няма да простят на янките, че ни победиха. Нито пък някога ще ни обвините, че сме загубили. Ние просто не ви заслужаваме. Тежко ми е да поискам това от теб, Ема, но съм в ръцете ти. Поканата до генерал и мисис Сикълс е условието за неговото разрешение да възстановим Обществото. Искам да ме информираш кои дами ще танцуват с него. А аз ще се погрижа съпрузите им да се съгласят.

— Но, Джосая, това е непоносимо. Нахалството на този човек не знае граници. По-добре изобщо да нямаме бал, отколкото тези лешояди да ни дебнат в личния живот.

— Ема, помисли! Помисли какво означава балът за всички. А поканените ще бъдат поне петстотин. Е, все някак ще изгубим двама нежелани в тълпата. Ако ти и останалите помогнете.

— Не. Абсолютно не. Това ще развали всичко.

Джосая Енсън беше изумен. За първи път в двайсет и осем годишния им брак, жена му се противопоставяше.

— Ема, умолявам те!

Този път се шокира неговата съпруга. Никога по-рано Джосая Енсън не беше използвал подобни думи към нея. Тя си спомни как Дан Сикълс я беше унизил. Не, по-лошо: как тя се беше унизила сама. Ами ако той кажеше нещо по този повод на някой от гостите на бала? Тя погледна мистър Енсън през замъглените си от сълзи очи. О, Господи, колко победен изглеждаше той! А само до преди няколко минути бе толкова горд и щастлив!

— Джосая, моля те, прости ми. Аз съм една опака стара жена.

— Точно си мислех за това. — И той се засмя, без да убеди нито себе си, нито нея.

— Сигурна съм, че Сали Брютън ще направи каквото трябва. Ще й се обадя утре и ще подготвим списъка.

— Ема — той я прегърна с двете си ръце. — Благодаря ти.

— Какво си позволяваш, Джосая Енсън? Та някой може да влезе всеки миг! Пусни ме сега преди да си ми разбъркал косата. — Нещата отново бяха постарому.

Пинкни размахваше чека като знаме. В очите му блестеше огъня на безразсъдството. Шед познаваше този поглед. След него следваше обикновено кавалерийска атака.

— Щом някакъв непознат може да рискува, можем и ние. Тази година ще си направим такава Коледа, каквито трябва да бъдат всички Коледи. — Пинкни отметна поруменялото си лице назад и нададе бойния вик. Шед се присъедини.

Семейство Трад имаха дузина приятели за Коледния обяд, но не изпращаха покани. Вдовици, приготвили се за пилешко крилце, за да могат децата им да напълнят стомахчетата си, намериха обвързан с панделка бут шунка пред вратите си, играчки за децата с бележки от Дядо Мраз, кошнички с плодове и сладкиши.

Лизи и Мери облякоха новите си рокли от кадифе и слязоха в трапезарията. Масата беше подредена за обяд с шест блюда. Стюарт провери новия си сребърен джобен часовник и предпазливо го постави обратно в джоба на жилетката си. Беше облечен в мъжки костюм. Пинкни запозна Шед със странния вкус на шампанското. А всички слуги намериха по едно странно малко кожено бележниче заедно с новите си дрехи. Ставаха притежатели на спестовен влог в Националната банка на Фридман. Спонсорираната от американското правителство банка беше готова да отвори на всеки негър сметка с пет цента депозит. Подчинените на Илайджа имаха по пет долара в новите си сметки, плюс сребърна монетка, за да се повозят на градския транспорт, който беше започнал да действа от „Уайт Пойнт Гардънс“ до далечния край на града при „Шепард стрийт“.

Приносът на Джулия Ашли беше бут еленско месо и цял наръч зеленика и елови клонки, за да се украси къщата. Тя се бе върнала от имението преди седмица, отслабнала повече от всякога, нежелаеща да разказва за живота си в плантацията, но озарена от някаква вътрешна топлина и тихо щастие, които я преобразяваха.

Когато излезе заедно с Ема Енсън да минат през приятелките си, Мери и Пинкни започнаха да се чудят какво се беше случило с нея. Но коментара на Шед сложи край на предположенията:

— Мис Ашли си търси белята, откакто я познавам — заяви той. — Мисля, че се е сблъскала с маса проблеми, опитвайки се да оправи сама плантацията. Просто някои хора трябва да се борят, за да са щастливи.

* * *

По време на първия следвоенен бал Сейнт Сесилия — така както е редно да бъде на всяко добро парти — имаше невидими, кръстосани и бурни течения. На най-видимото ниво беше изпълнената с радост среща за онези чарлстънци, които бяха принудени да се изселят — почти без изключение те бяха намерили начин да се върнат в града за този специален случай, да поздравят старите си приятели и роднини, да разменят новини за изминалите месеци или години, да се почувстват отново у дома, сякаш войната не я беше имало и като че ли това традиционно събитие изобщо не беше прекъсвало.

Не така очевидно, но не по-малко важно беше представянето на дебютантките в обществото. Всички онези, които бяха пропуснали „своята година“, бяха облечени в бяло и минаха в така наречената Голяма процесия заедно със своите бащи, братя или дядовци. Всички участнички вървяха с изправени глави и горди усмивки, така както стояха и зрителите; беше една мълчалива конспирация: никой не искаше да забележи колко мъже липсват, нито да намери нещо неестествено в странните двойки, съставени например от високо момиче, придружавано от братчето си, което беше малко момченце. Мистър Енсън съпровождаше Лавиния, макар тя да беше сгодена. Никое момиче не биваше да бъде лишавано от представянето си на този бал, защото това събитие оставаше спомен за цял живот. Разбира се, Пинкни беше записан в програмата й за шестнайсетия танц. Той по правило беше запазен за любимите и съпрузите.

Величествени бални рокли, ушити от богати дантели, извадени от складовете и украсени със свежи гардении, се поклащаха от дълбоките книксени. Всяка майка тайно сравняваше белотата на ръкавиците на своето момиче с тази на другите. Те бяха избелвани в царевична каша още от момента, когато балът беше обявен. Дори някоя в Чарлстън да можеше да си позволи нови, тя никога не би унизила приятелките си да ги сложи. Мисис Сикълс беше проявила такта да се яви във видимо неудобни нови рокля, чехли и ръкавици. Дамите на Чарлстън пък имаха такта да скрият огромното си облекчение от очевидното й притеснение.

Още преди да започнат танците, младите момичета вече бяха проучили набързо предстоящите им партньори от раздадените на всяка от тях програми. Реакцията винаги беше една и съща от повече от сто години насам. Сладостно прималяване при прочитането на някои от имената, отчаяние при други, ужас при поне едно. И все пак, това си беше бал, при това първият за повечето от тези облечени в бяло момичета. Музиката беше вълнуваща, мъжете и момчетата изглеждаха еднакво романтични в костюмите си, възбудата беше заразителна. Събитието, без съмнение, щеше да се запомни за цял живот.

Мистър Енсън се поклони ниско пред дребничко момиче в бяла сатенена рокля. Генерал Сикълс тръгна напред, но една малка, решителна ръка го хвана за лакътя.

— Нали не планирате да направите скандал, генерале — прошепна Сали Брютън. Прозвуча по-скоро като утвърждение, отколкото като въпрос.

— Той трябваше да покани най-напред жена ми — прошепна остро Сикълс в отговор.

— Но, генерале — озари го с пленяващата си усмивка Сали Брютън, — тогава вие нямаше да бъдете на Сейнт Сесилия. Последната младоженка винаги има честта да дойде с булчинската си рокля и открива бала с президента на Обществото. Познавам момичета, които са готови да се омъжат за когото и да е било, стига моментът да е прецизно избран. Ами нещастните служители в църквите! Съставянето на графика на венчавките през сезона изисква дипломация, която е накарвала да се хванат за бутилката не един и двама от тях.

Сикълс се усмихна.

Кризата беше преодоляна.

През време на дългата, замайваща вечер, генерал Даниел Сикълс беше подложен на изпитание, в сравнение с което войната му се стори като пикник. Нямаше никакви оскърбителни прояви, нито каквото и да е било неуважение към него или съпругата му. Напротив, джентълмените и дамите на Чарлстън бяха толкова сърдечни, толкова очарователни, толкова загрижени за начина на прекарването им, че дори мисис Сикълс — една забележително тъпа жена — започна да подозира, че нещо не е наред. Нещастният генерал, който бе настоял за поканата, само защото жена му го бе измъчила да я поиска, откри, че някак необяснимо се беше превърнал в непохватен, дори недодялан гостенин. Той непрестанно настъпваше краката на партньорките си, дори съумя да го направи и със Сали Брютън, която беше легендарна с лекото си валсуване. Всички дами отказваха да приемат извиненията му, поемайки вината с такава разгорещеност, че той разбираше, че причината е в него. Преди да е изтекъл и час, той вече се потеше обилно и ужасно. На втория час беше готов да удуши жена си. Когато сервираха вечерята, съвсем искрено желаеше да е мъртъв.

За жителите на Чарлстън присъствието на техните потисници се оказа дразнител, който изостри остроумието им и добави пикантна подправка към удоволствието.

— Само много културния човек — обясни Джулия Ашли на племенника си, — ще се възползва от силата на изтънчеността. Чувала съм, че китайците имали ножове, толкова добре наточени, че жертвата ставала на ленти, преди да осъзнае, че й изтича кръвта. Не съм се наслаждавала така от двайсет години.

За последния танц оркестърът засвири „На хубавия син Дунав“. Брадичката на Ема Енсън затрепери, когато мелодията зазвуча, но тя се насили очите й да останат сухи. Това беше последният танц на последната Сейнт Сесилия — тази преди войната. Валсът тогава беше още нов, така както беше нова премяната на чарлстънци, които я чуваха отново тази нощ, шест години по-късно. Нищо не се беше променило, нищо, което да бе от значение. Тя разтвори раздърпаното ветрило от сини пера над долната част от лицето си, докато се овладее.

— Аз просто флиртувам с теб, Джосая Енсън — каза тя, когато съпругът й се поклони пред нея.

— Скъпа, ти буквално пленяваш сърцето ми. Ще покажем ли сега на тези млади хора как изглежда истинският валс?

Ема Енсън се изправи, направи дълбок книксен и пристъпи в здравата прегръдка на мъжа си. И повече не почувства тъга.

Новоизлетите камбани на „Сейнт Майкъл“ пристигнаха от Англия през следващия месец. Митническият служител, назначен от Сикълс, определи мито от две хиляди долара, но всички с готовност дадоха по нещо от изтънелите си кесии. Камбанният звън беше отброявал минаването на часовете за всеки от тях още от рождението му, както и от рождението на техните бащи и деди. С връщането на камбаните се върна и наблюдателят, който пропяваше на всеки кръгъл час: „… часа и всичко е наред“. И чувайки познатия дълбок звън да отеква над града, хората можеха да повярват, че това е истина. Те все още пазеха тази памет.

Една друга традиция — Котилион Клъб, беше възродена с бал, обявен за края на март. Тази организация беше много по-млада от Сейнт Сесилия, защото началото й бе едва през 1800 година и по самата си същност беше не така стабилна. Нейни членове бяха ергените на Чарлстън. Членството се прекратяваше с венчавката, а служебните лица се избираха само за по една година напред. Президентът на Сейнт Сесилия се избираше доживотно, а останалите членове обикновено се преизбираха всяка година, освен ако някой не поискаше да бъде освободен. Котилион Клъб служеше за доказване на способностите. Пинкни беше член, но не беше номиниран за някакви по-особени задължения, на което беше благодарен. Анализът на пробата мергел се получи през февруари и това го хвърли във водовъртеж от активност.

Химическият анализ не говореше нищо нито на него, нито на Шед. Някой трябваше да дешифрира символите и числата, преди да могат да кажат дали новините са добри или лоши. Това, очевидно, беше задача на Пинкни. Прогресът на Шед в основното образование бе изумителен, но той не беше в състояние да научи една нова наука. Пинкни не бе уверен и в своите способности, но доверието на Шед в него бе абсолютно.

Той покани Прудънс да сподели с него тръпката на това предизвикателство. Тя, в крайна сметка, беше учител. И чест гост в дома на Трад. И случаят предоставяше възможност за приемлива връзка между тях. Освен това, както Пинкни призна, той искаше да споделя всичко с нея.

Кошмарът на измамата, необходима при посещенията у семейство Едуардс, накрая свърши. Пинкни и Прудънс можеха открито да проявяват интерес един към другиго, поне като учени. И докато Мери гукаше възхищението си от мненията на Ейдам Едуардс, младият мъж и младата жена седяха навели глави над книгите, разпръснати върху масата в единия от ъглите на стаята. Не им потрябваха много седмици, за да научат онова, което искаха да знаят. Находището в Карлингтън съдържаше 60 процента калциев фосфат, което представляваше много висока концентрация. Той беше изходен продукт за получаването на фосфорна киселина, а тя на свой ред бе съществена съставка за производството на химически торове. В целия свят имаше само четири известни находища на фосфат: Германия, Англия, районът около Бордо във Франция и едно неразработено находище в почти недостъпна точка на картата, наречена остров Раза. Находището в Карлингтън беше по-богато и от трите европейски източника, както и по-лесно достъпно от Раза.

Пинкни и Шед изпаднаха в еуфория.

— Нали ти казвах — смееше се Шед, — ще копаеш парите направо от земята, помниш ли?

Прудънс беше искрено щастлива за Пинкни. Тя знаеше по-добре от всички останали колко го бе измъчвал недоимъка при издръжката на семейството му. Но ангажиментите, които изникваха с разработването на находката при Карлингтън, започваха да отслабват силата, с която тя го държеше. Той нямаше повече нужда от тялото й, за да намери смисъл и щастие в живота си. Този нов интерес поглъщаше цялата му енергия, даваше нови мащаби на импулсивността му, запълваше мислите му. А неговата любов към Карлингтън беше толкова силна, че никоя жена не би могла и да се доближи до това ниво. Тайните срещи в училището ставаха все по-редки и през все по-големи интервали. И в дивото й сърце се зароди семето на гнева.

Когато представителите на Котилион Клъб дойдоха при нея, за да й кажат, че имат нужда от залата за танци, семето даде първите си кълнове. Пинкни лесно можеше да уреди да говори с нея от името на клуба. И тогава щяха да имат възможността да прекарат поне един час заедно. Тя се насили да не мисли за него и Лавиния един до друг, заобиколени от музика, смях и за всички хора в Чарлстън, които трудно понасяха Едуардс дори само по два часа в неделните дни. Ревността не е благородно чувство и е детинска, напомни тя на себе си.

Но когато Пинкни й каза, че е поканил Шед на бала, тя едва не се разплака. Защо можеше един мъж, при това пришълец тук, да пресече линията, която бе като висока стена за една жена? И фактът, че Шед не искаше това, изобщо не я успокояваше.

— Ти си луд, кеп — каза той, когато Пинкни му даде поканата като гост.

— Може би, Шед, но не и в този случай. Ще прекараш добре.

— О, бъди сигурен, че ще прекарам добре. Само че ще бъде на някое друго място.

Но Пинкни не искаше да приеме отказа. Той го уговаряше и убеждаваше в продължение на дни наред. Накрая намери слабото място в отбраната на Шед. Той постави официалния костюм на Енсън Трад на леглото на Шед. Костюмът вече беше прекроен, за да му стане. Шед знаеше, че Пинкни боготвори баща си. Подобен подарък беше невъзможно да бъде отказан. Пинкни вече се беше отказал от някакъв спомен, за да се почувства приятелят му добре. Шед трябваше да приеме. Той скри тревожното си чувство и отиде да се подстриже, обръсне и да си направи маникюр. Вечерта, когато трябваше да се проведе бала, той се разглеждаше в огледалото на дневната и не можеше да се познае. Беше понапълнял. Все още изисканият костюм с шлиц, подобен на лястовича опашка, изискваше по-горда осанка. Шед поизправи без усилие обикновено отпуснатите си рамене. Обърканата му преди коса беше пригладена и брилянтинът на бръснаря я беше направил по-тъмна — почти руса. Новите му мустачки бяха изтънени с геометрична прецизност, а редките му бакенбарди бяха изчезнали. От огледалото го гледаше джентълмен.

Над рамото му се появи главата на Пинкни:

— За какво си мислиш? — попита той с горда усмивка.

Около очите на Шед се появиха бръчици:

— Ще излъжа, ако кажа, че не се изненадах сам от себе си… Докато не заговоря с някого, кой би могъл да знае, че нямам и капчица синя кръв в себе си?

— Я, остави това. Хайде да тръгваме. Трябва да взема Люси и Лавиния. Когато ни видиш да пресичаме улицата, пресрещни ни на съседната врата. А дотогава можеш да позволиш на онова странно създание зад стола да дойде и да ти се полюбува. — Лизи се изкикоти и излезе от скривалището си.

20.

— Как го правят, Капитане?

— Как да правят какво, Шед?

— Ами всичките тези… госпожи, които махат безгрижно с ветрилата си, танцуват и разговарят, сякаш нищо на този свят не ги интересува. Едва ли аз съм единственият, продал повече от половината от онова, което притежава, но погледнеш ли ги, ще речеш, че хич не ги е грижа.

Пинкни огледа сцената пред него. Дългата бална на южнокаролинската зала бе разчистена от мебели, а подът бе полиран отвъд границите на безопасното. В далечния край на залата, на една украсена с цветя платформа се бяха разположили осем униформени музиканти и свиреха, без да спират, валсове. Параваните на прозорците бяха отрупани с разцъфнали цветя и при всяко полъхване на вятъра по пода се сипеха листенца от тях. Отвъд голямата френска врата облечени във фракове сервитьори поднасяха на двата края на дългата банкетна маса плодов пунш в големи купи. Пространството между тях бе изпълнено с подноси със сандвичи. А тук навън, на просторната веранда с колони, официално облечени господа се бяха събрали около една по-малка маса, начело на която, до единствената купа с пунш с усмивка на уста се бе разположил Илайджа. Пинкни запали една тънка пурета.

— Бих могъл да ти обясня, Шед, доколкото мога. Това е нещо, което чувстваш по-скоро с тялото, отколкото с главата си. Откакто се помня, всяка година Клуб Котилион винаги е организирал бал на това място. И тази година е поредният. Оркестърът е по-малък, закуските са оскъдни, жените носят своите стари рокли и нямат бижута, но всички си прекарват чудесно. Една от причините е, че хората в Чарлстън винаги са обичали удоволствията — нищо общо с пуританските селища в Нова Англия — друга причина е, че всички уважаваме традицията и се гордеем с нашите предшественици. И не на последно място, през изминалите години се научихме, че каквото и да ни отнемат янките, едно нещо ще остане винаги с нас, нещо ценно, което преди невинаги сме забелязвали — нашите добри маниери. В книгите по история това се нарича „цивилизованост“, а за нас означава, че никой не бива да изяде повече от един от онези големи колкото нокът сандвичи, така че подносите да изглеждат винаги пълни. Навремето три-четири бута, неколкостотин бисквити, два галона със задушени миди и половин дузина печени пуйки щяха да стигнат само за начало. Как ти се струва това?

Зорките учи на Шед се присвиха, което бе неговият начин да се усмихва.

— Не кой знае колко разумно, но подходящо за възхищение. — Той посочи с пръст през рамо. — Но струва ми се, че на никой от тях не му тежи. — На улицата се бе събрала цяла група войници и крещящо облечени цивилни, които гледаха нагоре към източника на музика.

Пинкни се усмихна.

— Направо им призлява, като ни гледат как се забавляваме. И това страхотно допълва удоволствието. Като говорим за него, дай да си вземем по нещо от Лайджа. Пушенето на верандата е разрешено, а пуншът се поднася със сламки. А след това в изпълнение на дълга си ще се присъединим към дамите вътре.

Както Пинкни бе и очаквал, Шед не обръщаше никакво внимание на любопитните погледи, с които зрелостничките пронизваха интересния приятел на Пинкни Трад. Вече бе свикнал да се доверява на инстинкта на Шед относно невидимите граници на неговите връзки с жителите на Чарлстън, които се долавяха, независимо дали се отнасяше до обитателите на къщата на Трад или до тези на града като цяло. Джошуа бе един подобен пример, Ема Ансън — друг такъв. Дебютантките в обществото не бяха за него. На Пинкни и през ум не му минаваше, че възлага прекалено много на Шед. Просто искаше да сподели с приятеля си колкото се може повече от онова, което ценеше в града. И двамата си даваха ясна сметка, че рамките на възможното са силно стеснени. Шед отиде направо пред Люси Енсън и се поклони несръчно.

— Шед! Колко мило да дойдеш, за да си поприказваме! Ще седнеш ли? — Пини се поклони, след това се отзова на призива на Лавиния. След известно колебание Шед се настани на тясното кресло до Люси.

— Дали ще ме издържи това нещо?

Люси го потупа успокоително по ръката.

— По-здрави са, отколкото изглеждат. Дори и свекърва ми не би могла да ги счупи.

Шед премигна. Никога не би предположил, че Люси е способна да се изрази толкова остро по нечий адрес. В доста редките им досегашни срещи тя не бе произнасяла повече от няколко думи. Люси бе от онези жени, които винаги следяха незабележимо дали има достатъчно чаши и чинийки, докато домакинята поднасяше чай.

— Забавляваш ли се, Шед?

Той разбра, че това наистина я интересуваше.

— Наполовина и наполовина — отвърна.

— И коя е добрата половина?

— Красотата. Никога преди не съм чувал подобна музика. И никога досега не съм изглеждал толкова хубав. — Той се учуди на собствените си думи.

Но усмивката на Люси сияеше от топлина.

— Мисля, че ми се изповядваш — произнесе тя с тих глас. — Веднага мога да позная една изповед, още щом я чуя. А сега, ако ми позволиш и аз ще отвърна със същото.

Шед не знаеше какво да каже.

— Ами… добре — отвърна неуверено.

— Искам да ми направиш една голяма услуга. Искам да се държиш така, сякаш съм те очаровала до главозамайване.

— В интерес на истината, мадам Енсън, това е точно така.

Люси се изкиска, с което му заприлича на малката Лизи.

— Моля те, не ме наричай така. Мис Ема е мадам Енсън. Аз не те наричам мистър Симмънс. Трябва да ми казваш Люси. — Най-накрая постигнаха компромисен вариант — „мис Люси“. Тя приемаше вниманието на Шед като повехнала градина дъжд; разговаряха с непривично оживление и прямота. — Нямах намерение да идвам тук, — обясни му тя, — но мистър Джошуа настоя. Ще съм му благодарна до края на живота си. Едва сега осъзнавам колко са ми липсвали тези празненства и хората. Знаеш ли, в един миг съм като всичките тези момичета, които флиртуват и танцуват, а в следващия съм омъжена жена и майка. Двамата с Ендрю бяхме толкова млади! После дойде войната и след това… егоистично е от моя страна да си мечтая за танци, когато Ендрю дори не може да ходи. Но е точно така. На колко години си, Шед?

— Не знам точно.

— Можеш да ми кажеш. Няма да те издам на никого.

— Нямам нищо против да знаеш. Просто аз самият… не съм сигурен. Предполагам, че съм някъде на около осемнайсет.

— Боже мили! А аз си мислех, че съм млада. Утре ще стана на двадесет и една. — Тя сбърчи вежди. — Направо ми е мъчно, че съм пораснала. Глупаво е, нали? Седя си тук и разговарям оживено с един красив млад мъж, което само по себе си е малък скандал, но удоволствието е прекалено голямо, за да го помрачавам.

— Скандал ли? Мис Люси, не искам заради мен да си имаш неприятности.

— Уууф! Колко си мил с мен! Приятно ми е да ти се доверя, Шед, но едновременно се чувствам покварена и изпълнена с желание за флирт. Мога ли да ти се доверя?

— Да, мадам. Тъй или иначе самият аз не умея да флиртувам.

— Ти и Пинкни. И той е толкова лош. Погледни сам всичките момичета — и жени — които го изпиват с погледи. А той не забелязва нищо.

— Но той е сгоден.

— Не се прави, че не разбираш, Шед. Погледни Лавиния. Прилича ли ти на момиче, което ще се жени за мъжа, когото обича? Пини трябва или да я нашиба с камшик, или още утре да я зареже.

И наистина, ако в балната зала назряваше някакъв скандал, той се дължеше единствено на държанието на Лавиния Енсън. Тук ги нямаше строгите погледи на майка й и баща й. Чувстваше се направо замаяна от свобода и от реакциите на всички момчета и мъже към тайната, която бе научила от Пинкни. Тя притежаваше нещо, което всички те желаеха. Макар и да не знаеше какво точно е то, самият факт, че съществуваше и беше в нейно владение я правеше съблазнителна по начин, по който не бе нито една от дебютантките. Но флиртуванията на Лавиния не бяха невинни, макар и плод на известно невежество. Дори по-възрастните мъже подсъзнателно реагираха, а младите се трупаха около нея като нощни пеперуди около запалена свещ. Единствен Пинкни изглеждаше невъзмутим. И Шед. А по-възрастните придружителки изглеждаха направо ужасени от държанието й.

Но от това балът само спечели, превръщайки се в най-успешният от много време насам. Защото едно от нещата, които бяха на най-голяма почит сред жителите на Чарлстън беше добрият скандал, а те от дълго време бяха лишени от подобен лукс. Сред цялото това вълнение неприемливото протеже на Пинкни Трад се оказа забравено и Шед получи възможността да се сдобие с приятел.

Това обаче не засенчи неговите впечатления от вечерта. Защото независимо от усилията на Пинкни, той не се чувстваше нито удобно, нито добре приет сред аристокрацията. А и великолепното облекло променяше човек както отвън, така и отвътре. И Шед си даде дума да не приема повече други покани от страна на чарлстъновци и някой ден да си купи най-хубавия костюм, който може да се намери.

Тази нощ не спаха нито Пинкни, нито Шед. След като изпратиха Лавиния и Люси до къщата на Енсън, те се преоблякоха, наеха коне и се отправиха да пояздят на лунна светлина към Карлингтън. Някъде по средата на пътя излезе студен вятър, но нищо не можеше да помрачи настроението им. Пристигнаха едва призори; утрото бе влажно и мъгливо. Двамата приседнаха на ръба на големия изкоп и докато от шапките им се спускаха едри капки, те вдигнаха тост за успешното начало на компанията за фосфат „Трад-Симмънс“. Разделението на работата щеше да се подчинява на вече предварително уговорения модел — Пинкни ще произвежда суровината, а Шед ще я продава.

— Край на тежките времена! — извика съм небето Пини. — Нищо вече не ще ни спре!

Сякаш бе предизвикал небесата. Дъждът, който започна през тази сутрин, продължи с малки прекъсвания цели три месеца. Никой в Чарлстън не помнеше подобно нещо. Засетите преди дъжда семена изгниха в образувалите се езера от кал, които доскоро бяха градини с грижливо засаден грах и редове от фасул. А за нови засаждания вече нямаше време. Градските канавки бяха неспособни да се справят с мътните потоци вода. При пълнолуние някои от улиците се оказаха напълно залети и хората в покрайнините трябваше да използват лодки, за да се придвижват. Нямаше и най-малка възможност да се започне организирана работа в Карлингтън. Пътищата се бяха превърнали в блата, придошлата река Купър влачеше със себе си храсталаци и цели дървета, които бе изтръгнала от бреговете. Пинкни бе прикован в града, макар да се тресеше от нетърпение за работа. По-голяма част от времето си прекарваше в стария барутен склад на „Къмбърланд стрийт“. Това бе Арсеналът на леката кавалерия и тук можеше да срещне приятели, бегълци от домовете си, които се чувстваха точно както него. Нерядко дотам го придружаваше и Стюарт. Зданието, където се помещаваше клубът на Алекс Уентуърт, бе залято с вода, а мисис Уентуърт не позволяваше на момчетата да се събират в къщата. Не разрешаваха и майките на останалите членове, включително и Мери Трад.

И така стана, че Стюарт трябваше да остане сам, когато повикаха драгуните да потушат един възникнал бунт. За пръв път почувства завист към приятелите си.

Най-тежко пострадалата част на града бяха уличките близо до доковете. В полуразрушените къщи живееха негри, по четири-пет души в стая. Преди не бяха обръщали кой знае какво внимание на окаяното състояние на своите жилища, защото така или иначе прекарваха по-голяма част от живота си на улицата или в градините. Но сега, когато трябваше да прекарат седмици под пропускащите покриви, това им се стори ужасно. Подобно на белите си съседи, негрите се захванаха с молитви, за да облекчат участта си. Но не след дълго в тях заговори гласът на полузабравените религии. Появиха се жени шаманки, занимаващи се с врачуване и билколечение, които твърдяха, че единствени знаят верния отговор. И причината за нескончаемия дъжд, според тях, била затворената в аптеката на Трот морска сирена. Още преди слухът да остарее с един час, близо двадесет души се бяха заклели, че са я виждали с очите си и че живеела в стъклена вана, пълна с вода. Мъже и жени сграбчиха дървета, които да използват като тояги, и разгневената тълпа се изля на улицата, сля се с мътната вода и се понесе към аптеката. Трябваше час по-скоро да освободят водната твар, инак нивото на придошлата вода щеше да се повдигне достатъчно, за да си отплува сама.

Твърде късно пристигнаха драгуните, за да спасят от разрушение стъклениците и бутилките в аптеката. Все пак успяха да попречат на тълпата да убие доктор Трот, както и да преустановят възникналите междуособици, когато стана ясно, че сирената е всъщност малко морско конче, затворено в колба със спирт. За Стюарт целият инцидент бе неописуемо забавен.

От всички обитатели в къщата на Трад Шед бе най-потиснат от дъжда, но се стараеше да не го показва. Той непрестанно се шегуваше с Лизи, докато я носеше към и от училище в дните, когато „Мийтинг стрийт“ бе наводнена. А всеки следобед й позволяваше да го убеди да й чете романите на Уейвърли, докато тя самата люшкаше притиснатия към гърдите мечо. Двамата с Пинкни прекарваха часове в планиране и обмисляне на предстоящото разработване на варовиковите залежи. И през цялото това време той бе направо болен от тревога. Отвъд пределите на Чарлстън дъждът не бе така неспирен и проливен. Но беше достатъчен, за да унищожи реколтата от памук. А бъдеше ли унищожена реколтата, нямаше да има печалба, която да вложат в развитието на Карлингтън. Изпълнен бе с твърдото решение да не допусне някой друг да инвестира. Знаеше добре, че към фосфатната компания „Трад-Симмънс“ ще бъде проявена точно толкова милост, колкото проявяваше той към памучните фермери. Единственото, което му оставаше, бе да чака.

Най-сетне през юни слънцето се показа. Отново зазвъняха камбанките на каретите по улиците, които се изпълниха с пара, и само за една нощ разцъфнаха розовите храсти, които трябваше отдавна да са изгнили. Докато армията и политиците се оплакваха от високите цени на храната, пристигаща по блестящите нови релси на трите железопътни линии, които бяха построили, чарлстъновци мрачно се наслаждаваха на своето умение да преживеят поредното сполетяло ги бедствие, както и на изсушените, горчиви на вкус зеленчуци, обикновено използвани за храна от негрите. Нищо не можеше да унищожи тези изсушени зеленчуци, дори библейски потоп. Точно както нищо не можеше да унищожи Чарлстън. Изсушените зеленчуци си останаха любимо ястие в града, дори когато времето най-сетне се оправи.

Шед се противеше на молбите на Пинкни да си опитат късмета по вода или по пътя. После неочаквано го завладя желание да види баща си, приготви малка чанта, запаси се с комат царевичен хляб и взе влака за северния край на щата, за да види сам какво става с памука.

Набързо организираното пътуване бе един от повратните моменти в живота му. Откри, че макар и засегната, сеитбата не е унищожена. Освен това видя още няколко нови града, които се бяха родили през зимата.

Градовете бяха възникнали вследствие от събирането на трите железопътни линии със старата като света река Едисто и памукопредачниците, построени от хора с набито око и стремеж за печалба. Вече нямаше нужда да се изпраща памукът надолу по реката и сетне за Англия, където се обработваше и тъчеше. Памукопредачниците го поемаха направо от чистачните машини и го навиваха на макари, където стойността му в тонаж бе хиляда пъти по-висока от тази на памучните бали.

А разходите по продукцията бяха почти минимални. Онези от белите, които се бяха изтощили от борбата с неподатливата почва и лошото време, вече се редяха на опашки за работа пред памукопредачниците. Десетчасовият работен ден им изглеждаше като празник, сравнен с робския труд на полето. Освен това ги настаняваха в прясно сковани двустайни бунгала от борови трупи и си имаха съседи, с които да празнуват в събота и да ходят на неделна църква. Не се налагаше да работят в събота, нито да доят крави. Мляко имаше достатъчно в магазина на градчето, където бе издигната памукопредачницата. Всичко, от което имаха нужда, се продаваше на кредит. За да се покрият разходите им, заплатата отиваше направо при управителя на магазина. А с онова, което оставаше, можеха да разполагат както намерят за добре. Не забелязваха, че са обвързани, а дори и да го знаеха, беше им все едно. Имаше достатъчно джин, който осигуряваха контрабандистите в събота вечер, а в неделя можеха да получат опрощение.

Шед Симмънс удължи пътуването си с още два дни. Нае муле и пое нагоре по реката, докато откри онова, което търсеше. Земята тук бе равна, реката се движеше бързо в правото корито и ако се построеше път, нямаше хълмове, които да заобикаля. Закупи три двадесетакрови ферми по два долара акъра и великодушно позволи на семействата да останат да живеят, без да плащат наем, докато той реши. В Чарлстън се завърна с празни джобове.

Разказа на Пинкни за памучните градчета, които бе посетил. Скри единствено намерението си да си изгради и той такова. Знаеше добре с какво презрение гледат оризовите фермери от Чарлстън на памука и всичко свързано с него, с изключение на хонорарите, които получаваха памучните посредници в дните преди войната, когато посредничеството беше приемливо занимание за един джентълмен, пък дори и той никога да не бе посещавал страната, в която се произвежда памукът, нито някой от складовете по „Бей стрийт“, където се държеше. Това не му пречеше обаче да рисува картини от Рая пред бъдещите работници и да ги убеждава, че ще живеят в изобилие и никога вече няма да се притесняват за това как да си изкарват прехраната. За Пинкни, който бе израсъл с робовладелските представи на своя баща, това изглеждаше идеална система за наемане на работници за Карлингтън. Шед се съгласи, но мислите му бяха другаде. „По-нататък намери някой бял, който да работи в магазина“, каза той. Пини кимна нетърпеливо. Притежаваше много от предразсъдъците на своята класа, без да ги осъзнаваше и възприемаше като предразсъдъци. Разбира се, че ще им трябва бял за магазина, не можеш да очакваш от черните да научат счетоводство или да работят неуморно в продължение на много часове. Шед ще трябва да го потърси сред новопристигналите в хотела; нито един от рода Пинкни не би се захванал с търговия, дори да умира от глад. Пък и това за Пинкни бяха дреболии. Той искаше час по-скоро да иде в Карлингтън.

21.

Със заминаването на Пинкни редът в къщата напълно се обърка. Преустановиха се редовните посещения на Едуардови. Мери оплакваше настъпилата в живота й празнина. Прудънс страдаше по-мълчаливо, но и по-дълбоко. Двамата с Пинкни си бяха разменили ролите. Сега тя бе неудържимата, а той този, който определя кога да се състоят потайните срещи. През периода на проливния дъжд нарастващото напрежение в него го бе принуждавало да ги зачестява и Прудънс бе свикнала да съществува в състояние на постоянно вълнение. А после той си бе отишъл.

Липсата на Пини се усещаше и в къщата на Енсън. Угаснали бяха призивите му към Лавиния, но той оставаше верен на своя приятел Ендрю и се срещаше с него, макар и само за няколко минути, почти през ден. И всеки път го окуражаваше да продължава с лабораторните си опити. Но след заминаването на Пинкни, Ендрю ги бе преустановил. Това беше тежък удар за баща му и неговата съпруга. Джошуа и Люси чувстваха, че не могат да възстановят у Ендрю вярата му в собствените способности. Ема Енсън определи Пинкни като „егоист“, прикривайки тревогата си за Ендрю в гневни изблици.

Лизи плачеше и бе станала непослушна. Шед би могъл да запълни празнотата около нея, но рядко се прибираше, непрестанно бе навън „по работа“ и това бяха единствените му оправдания. Когато Софи я изведе в градината, Лизи с удоволствие се изцапа колкото се може повече, за да я подразни.

Един зноен следобед Софи й предложи забранена сделка: вместо да се мотаят из парка, биха могли да се повозят на трамвай. Само веднъж преди това Лизи се бе качвала на вълнуващите яркочервени превозни средства заедно с Пинкни и тогава се возиха не повече от пет спирки — от началото на линията при парка до „Броуд стрийт“. Тя развълнувано се покатери на платформата и потрепери от възбуда, когато кочияшът дръпна камбаната и сетне отпусна поводите на конете. Когато трамваят пристигна на „Броуд стрийт“, Лизи изпусна дълга въздишка. Но Софи й каза да остане на седалката. Нямаше да слязат тук. Очите на Лизи се разшириха. Какво приключение! Откакто преди две години се бяха преместили в този край, напускайки къщата на Джулия на „Шарлот стрийт“, тя не бе пътувала отвъд „Броуд стрийт“, която бе границата на рядко заселената зона.

Удивлението й растеше, докато напредваха по „Мийтинг стрийт“. Тук цареше атмосфера на забързаност и делова активност. Тротоарите бяха изпълнени със забързани минувачи. От двете страни се издигаха нови сгради, носеше се шумът от строежи. В трамвая непрестанно се качваха пътници, които сетне слизаха и бързаха по работа. Единствено спокойни и невъзмутими оставаха две дами с невероятно розови бузи, чиито рокли блестяха от мъниста. Очевидно не бързаха за никъде. Лизи ги разглеждаше с повишен интерес, когато изведнъж грубата длан на Софи прикри очите й и не й позволи да гледа в продължение на три спирки.

На следващия ъгъл трамваят пое вляво. Лизи не можеше да откъсне изумен поглед от назъбените стени и кули на Цитаделата. На площада пред нея, под равномерния ритъм на барабаните, маршируваше едно армейско подразделение. Тази демонстрация на мощ и власт целеше да впечатли групичките от зяпачи, които се бяха скупчили по краищата на площада. Лизи се изплаши. Тя се сви, доколкото можа, на седалката и се притисна към Софи. Трамваят спря на далечния край на площада и Софи я предупреди, че слизат.

— Не, не искам — почти проплака Лизи.

Софи я сграбчи за рамото и я дръпна на претъпкания тротоар.

Като си проправяше път с едната ръка, а с другата дърпаше Лизи зад себе си, Софи разбута струпалите се мъже и жени. Лизи се стараеше да не изостава и през насълзените си очи виждаше само помътнелите цветове на тъканите. Усещаше притискането на изпотени тела, острият мирис на застояла пот и евтино уиски. Една ръка развърза шарфа на роклята й, друга дръпна лентата на сламената й шапка. Груби гласове кънтяха над червенокосата й главица. Не можеше да диша.

Софи я издърпа от тълпата и сетне поеха по неравните павета на „Кинг стрийт“, където тротоарът бе почти празен. Изведнъж спряха.

— Погледни там — прошепна уплашено тя, като посочи на Лизи долната част на улицата. На отсрещната страна висока тухлена ограда заграждаше двор с изгоряла от слънцето трева. Масивната желязна порта, увенчана със заострени копия, беше широко отворена. През нея Лизи можеше да види една огромна тухлена сграда. Не можеше да оцени красотата на нейните пропорции и ритмично редуващите се веранди с колони. Изглеждаше монолитна и ужасно заплашителна. Дъхът й секна и тя почувства, че се задушава. Софи грубо я разтърси.

— Престани бъдеш лоша — изсъска тя. — Ти едно лошо момиче и аз доведох тук, за да покажа какво става с лоши момичета като теб. Това тук е сиропиталището, където затварят лоши деца. Искаш ли да узнаеш какво дават за храна? Ще ти кажа. Дават за храна веднъж на ден студен качамак и вода. И нищо друго повече. Спят на пода тези лоши момичета като тебе и дървеници хапят им пръстите. Ето тук ще изпрати тебе твоя майка, ако не престанеш да замърсяваш роклята и не обръщаш внимание на моите думи. Чуваш ли?

Лизи с мъка си пое дъх. Софи продължаваше да й извива ръката.

— Казвам: дали чуваш? — Лизи кимна. — Тогава да вървим у дома. И да не посмяла кажеш, че съм те качвала на трамвай, защото дойдат войници и отведат тебе в сиропиталището.

Детското телце се свлече в несвяст.

— О, Исус! — изписка Софи. — Тя вдигна Лизи на ръце и забърза обратно към „Кинг стрийт“. В трамвая я държеше в прегръдките и лекичко я полюшваше, като не спираше да се моли на глас. Лизи дойде на себе си, преди да се приберат у дома. Когато купето пресече „Броуд стрийт“ и Лизи зърна познатите къщи и дървета, дишането й се успокои.

— Ще съм добра, Софи — обеща тя. — Моля те, никога вече не ме води на това място. Обещавам да съм добра.

След няколко дни Мери Трад забеляза, че къщата е по-спокойна от обикновено.

— Мисля, че Пини е този, който разглезва Лизи — заяви тя пред своите посетители. — Никога досега не е била толкова послушна.

Отсъствието му продължи цели четири месеца. Всеки път, когато Шед се отправяше за Карлингтън, за да се осведоми за развитието на нещата и да докладва за неговия напредък с доставките и продажбите, Мери изпращаше по него писмени и устни заплахи към Пинкни да се върне незабавно у дома, но неизменно получаваше вежливи писмени и устни откази.

Майка му имаше нужда да се опре на него; тежките условия изчерпваха почти до край смелостта на жителите на Чарлстън. За много от тях спечелените от продажбата на земята и имота им пари вече привършваха. Бедността чукаше на вратата на всички, цените непрестанно растяха като резултат от унищожената реколта и многобройните мошеници и прекупвачи, които дебнеха наоколо с добре натъпкани портфейли. В най-критично състояние бяха самотните жени, чиито мъже не бяха се завърнали от войната. Те нямаха никаква надежда за оцеляване, ако не им помагаха близките, или ако бяха прекалено горди, за да приемат да се превърнат в бреме на своите роднини. Както и преди бе ставало, сплотеното общество намери начин за оцеляване. Всички се стараеха да се лишат от каквото могат, с изключение на веселието. И тогава вдовиците Шоуден ипотекираха къщата си, за да могат да плащат наема на една красива, солидна сграда на „Броуд стрийт“. Това беше комфортен малък хотел, който се превърна в Конфедеративния дом за майки, вдовици и дъщери на войници от Конфедерацията. И за да го поддържат, всички останали започнаха да се задоволяват с още по-малко.

През септември Сикълс бе заменен от генерал Е. Р. С. Кенби, чието управление бе още по-сурово и унизително. Той нареди на хората си да не позволяват под никакъв предлог нарушаването на полицейския час, дори дамите и техните придружителки биваха арестувани, когато вечер си тръгваха от гладните вечеринки, сетне ги изправяха пред военен съд в караулното и ги откарваха в затвора на ъгъла на „Броуд“ и „Мийтинг стрийт“. Вместо да търси тяхното съдействие, той издаваше заповеди относно въоръжените отряди; на мъжете от Чарлстън не им оставаше нищо друго, освен или да се примирят или да оставят неохранявани улиците, които обитават, а сега повече от всякога имаше нужда от защитата им, защото с всеки изминал ден Юнионистката Лига ставаше все по-силна. Като капак на всичко дойде ударът, който нанесе върху духа им Кенби със своите неочаквани действия. Той инспектира крилото, което бе обитавал Сикълс в дома на Джулия Ашли, и заключи, че условията не са достатъчно луксозни. Ето защо реши да се настани с жена си в къщата на Майлс Брютън, а въоръжената стража отпред сякаш стоеше, за да напомня постоянно, че дори старият град не принадлежи на своите жители. А Сали Брютън замина при съпруга си в Англия.

„Имам нужда от теб, Пини!“ — призоваваше го непрестанно Мери Трад, но той не отговаряше. Трябваше да поддържа работата в Карлингтън, това бе единствената им надежда за оцеляване. И трябваше да го върши сам, за да не узнае никой какво отчаяние събуждаше в него необходимостта да разкъсва земята, която открай време бе хранила семейство Трад и накрая ги бе приютявала в сетния им покой. А той трябваше и да скрие от тях ужасните пристъпи на блатна треска, които започнаха да го събарят към средата на лятото.

Появяваха се регулярно всеки трети ден, така че можеше да натъкми посещенията на Шед към дните, в които бе здрав. В лошите дни започваше работа от ранни зори, а когато към обед започваше да го втриса, той бързаше към леглото си в къщата, преди тялото му да започне да трепери дотолкова, че да не може да се движи. Тогава край него оставаше Куджо, покриваше го с един груб чаршаф, а когато втрисането преминаваше в изгаряща треска, го охлаждаше с мокра кърпа и поднасяше кратуната с вода към изсъхналите му устни. Едва когато започваше да се поти, напрегнатите черти по лицето на Куджо се отпускаха и той самият заспиваше на леглото, което бе разпънал до това на Пинкни. Не след дълго похъркванията му се смесваха с равномерното, изтощено дишане на спящия Пинкни.

Един ден през ноември Шед направи неочаквано посещение, за да донесе заедно с бутилка шампанско договора, който бе подписал след двумесечни преговори. С това приключваха предварителната подготовка. Първо трябваше да го отпразнуват, а сетне да се захванат с производството.

Още с влизането до слуха му достигна зловещото еластично бълнуване. Куджо изтича да го спре в хола, но Шед го изблъска встрани и влезе в дългата сенчеста стая, където навремето Енсън Трад се бе спазарил със сина си за една мастилница. Пинкни го видя и направи опит да се надигне, но мускулните конвулсии се оказаха по-силни от волята му. Той се отпусна на покритото с петна легло и докато се мъчеше да запази контрол над изтощеното си тяло, зловещо прокънтя звукът от тракащите му зъби. Лицето му беше призрачно бяло, с тъмни кръгове под хлътналите очи. Кожата сякаш бе опъната докрай, скулите и изтънелият нос стърчаха като остриета. Шед коленичи до него и пое ръката му. Беше бледа и костелива като лицето му, а ноктите имаха синкав цвят.

— Исусе! — изпъшка Шед. — Той умира!

— Не, сър, мисʼър Шед, не умира — отвърна Куджо. — На закуска ще е добре, не бива да тревожите.

Шед не му повярва. Той остана коленичил до Пинкни, докато леглото престана да се тресе. А после продължи да мери с разтревожени крачки стаята, докато Куджо начесто даваше на Пинкни да пие вода. Когато треската отмина, Пинкни бе отпаднал, но весел.

— Защо, по дяволите, дойде днес? — запита той.

Шед се втурна към него. Пот струеше от тялото на Пинкни, дрехите и косата му бяха подгизнали.

— Разбра ли защо не ползвам чаршафи и възглавници? — отрони той усмихнато. — Не ме гледай сякаш се връщам от оня свят, с мен всичко е наред. Само един малък пристъп на малария.

— Сигурен ли си?

— Разбира се. Всичко, от което имам нужда, е малко почивка. Кажи на Куджо да ти намери легло и чаршафи. — Той затвори очи и веднага потъна в дълбок сън. Шед намали светлината на фенера. Макар влажна и хладна, кожата на Пинкни имаше здрав цвят. Независимо от това, през тази нощ Шед остана до него на пода.

На сутринта очите му бяха подпухнали и всички мускули го боляха. Призори Пинкни се събуди преливащ от жизненост, която на Шед се стори раздразнителна.

— Какво, по дяволите, става с теб? — запита той.

Пини се засмя.

— Ами нали знаеш, че винаги се забърквам в нещо — отвърна той. — Първо действай, а после ще си плащаш. Никога не съм предполагал, че треската ще ме повали. Знаех, че хваща всички бели, които остават по тези места през лятото, но просто нямах търпение да започна. И ме хвана.

— Не можеш ли да вземеш нещо за нея?

— Мога. Казват, че хининът премахвал болките и треската. Имах малко, но свърши.

— Нямаш акъл колкото за един рак. Ще те откарам обратно с мен. — И така и стори, въпреки гневните възражения на Пинкни. Всъщност тук почти не бе останала работа. Момчетата бяха разширили изкопа на повърхностния слой варовита глина с тунели, които следваха залежите надолу под земята. Вече знаеха, че той извива към западния периметър и се разширява на много акра на север и юг. Къщата бе недалеч от източния край, Пинкни не искаше да се копае в тази посока, макар че залежите продължаваха и под основите й.

Освен това бяха оправили старата улица с бунгалата на робите и бяха боядисали стените и поставили прозорци на три стаи в къщата. Едновремешната столова сега бе оборудвана с тезгях и рафтове, където още преди първи януари щяха да подредят всички необходими стоки за работниците. До тогава не можеха да наемат никакви работници, според новата традиция, която страната бе прибавила към колекцията си от закони. За всички негри новогодишния ден бе известен като Денят на Освобождението. На идната сутрин те имаха право да приемат или отхвърлят работата, която им се предлагаше. А след сключване на сделката работодателят трябваше да осигури храна, напитки и дори фойерверки за празненството.

Шед вече бе закупил кирките, лопатите, въжетата, вагонетките и мрежите, от които щяха да се нуждаят. Оставиха ги на склад в Чарлстън докато момчетата на Куджо сковат баржи, за да ги прекарат.

— Като пристигне управителят на магазина, ще трябва да му дадеш нещо по-удобно от лагерна койка — отбеляза Шед. — Може би мис Ашли ще ти отстъпи някое легло и маса.

— Леля Джулия? На нея дори добрите думи й се свидят!

— Не се знае. Отново е получила къщата си в града и Стюарт ми каза, че вътре имало достатъчно мебели да се оборудва хотел. Помоли я; идната седмица се връща в града.

— Небеса! Сега вече със сигурност ще остана тук.

— Ето че грешиш.

Доктор Трот, придобил популярност покрай историята с морската сирена, снабди Пинкни с необходимите количества хинин.

— Не повече от трийсет зрънца дневно — каза той, — инак ще се отровите.

Пини кимна. Същият ден пое петдесет и треската престана.

Дните му бяха изпълнени докрай. Искаше да види екипировката за Карлингтън, да се срещне с приятелите си и със семейството си. Трябваше да посети леля си и Лавиния. И двете имаха с какво да го изненадат.

Лавиния искаше да уговорят датата на сватбата.

— В края на краищата, Пини — заговори му съблазнително тя, — тази Коледа ще станат четири години, откакто сме сгодени. Разбирам, че е било необходимо да мине толкова много време. Татко ми обясни, че е трябвало да си стъпиш на краката, за да можеш да се грижиш за бъдещото си семейство. Това буди в мен уважение и ме кара още повече да те обичам. Но, Пини, ужасно е да те гледам как се претрепваш от работа и как всички те използват и разчитат на теб, а ти се правиш на храбър и силен. И през цялото това време аз жадувах да си до мен, да се грижа за теб и да споделяме заедно неволите. И това непрестанно ме ядеше отвътре. Ето защо станах толкова зла и раздразнителна. Знаеш, че всички онези ужасни неща, които ти казах, всъщност не ги мисля. — Големите й сини очи се впиха в него. Тя го обгърна с голите си, пухкави ръце и с невинно изражение го целуна по бузата. — О мой съпруг ангел! — прошепна в ухото му. — Знаех си, че няма да ми се сърдиш. И аз никога, никога няма да ти се сърдя за нищо. — Тя го пусна и се сгуши на рамото му, вдигна очи към него, усмихна се, при което трапчинката й заприлича на бенка. — Татко казва, че ще спечелиш много от това, с което си се захванал. Страшно си умен, за да ти хрумне да продаваш стари камънаци на янките. А това значи, че нищо не може да попречи на нашата сватба. Струва ми се, че съм най-щастливото момиче на света.

Пинкни се хвана за единствената възможност.

— Трябва да говоря с баща ти — каза той.

— Разбира се, че трябва. Но не точно сега, нали скъпи? Двамата с мама тъкмо приключиха с местенето на „Шарлот стрийт“ и той е обезумял като стършел от онова, което са оставили янките. Ходя на пръсти около него, защото е раздразнителен като мечка.

Отлагането беше добре дошло за Пинкни. Той се съгласи да изчака със срещата с Джошуа Енсън, без да осъзнава, че по такъв начин дава съгласието си за сватбата.

След няколко дни видя Джошуа Енсън, но нямаше възможност да разговаря с него. Двамата се оказаха неволни наблюдатели на скандала между Ема Енсън и Джулия Ашли. Пинкни отведе леля си на „Шарлот стрийт“ да види къщата още в деня, когато пристигна от имението. Докато пътуваха към горната част на града, тя му разказа новините, които малко по-късно бяха разгневили нейната стара приятелка и съседка. Възнамеряваше да даде къщата под наем, но не наведнъж, а на отделни стаи.

— Отидох да я видя, когато янките ми я върнаха — обясни тя. — И тогава го реших. От една страна, тази година дъждът унищожи реколтата ми от ориз, а имам нужда от пари. От друга, заниманията в имението отнемат цялото ми свободно време, а и най-вече градът се променя. Никой вече не иска да живее в горната му част, освен черните и част от бялата измет. Ако я дам под наем, ще мога да си избера сама наемателите. Наех един посредник, който срещу комисионна ще се грижи да ми плащат редовно. По едно семейство на стая; в къщата ще живеят бели, а черните — в пристройките.

Битката започна, когато го повтори пред Ема Енсън и мъжете бяха напълно безпомощни. Мистър Енсън не беше в състояние да спори с жена си.

— Джошуа построи тази къща за мен като сватбен подарък — повтаряше тя. — Прекарахме тук целия си живот, докато не ни я откраднаха янките. Сега, след като отново ни я върнаха, смятам да прекарам остатъка от дните си в нея.

Пинкни също се оказа неспособен да се разбере с леля си, колкото и да се опитваше. Градът се променяше. Джулия Ашли не бе първата, която превръщаше къщата си в пансион. Под непрестанните удари на съдбата и унижението, чарлстъновци бавно се затваряха в себе си — едно физическо и емоционално затягане. Старият град, който бе издържал на всякакви атаки от страна на хората и природата, отново ставаше тяхно убежище. Някак несъзнателно те се отдръпваха зад онази защитна линия, която бяха вдигнали още първите обитатели на Чарлстън — „Броуд стрийт“. Зоната на север от нея можеше да бъде предадена на пришълците. Но на юг от „Броуд стрийт“ беше и винаги щеше да бъде истинският Чарлстън. Никога нямаше да ги победят, докато се придържаха към своите традиции; така винаги можеха да се върнат от там, откъдето са започнали.

Пинкни затвори счетоводната книга, която бе изучавал внимателно, и я пъхна в чекмеджето на бюрото. Фосфатната компания „Трад-Симмънс“ разполагаше с достатъчно средства, за да покрие през първите три месеца всички разходи по заплатите. На другия край на стаята Лизи също затвори книгата, която четеше, и отвори друга. Пини въздъхна едва доловимо. За налегналата го напоследък депресия винеше предимно големите дози хинин, които поглъщаше. От друга страна, имаше много неща, заради които би трябвало да се чувства щастлив. Съвсем скоро Карлингтън щеше да започне да дава регулярна продукция и главните му грижи щяха да отпаднат. Вярно, Лизи не бе така привързана към него както преди, но и не се бе отдръпнала по твърде тревожен начин, просто бе тиха и ужасно послушна. Стюарт компенсираше нейното безразличие; той следваше брат си на всяка крачка, винаги когато Пинкни се отправяше към Арсенала, за да се срещне и поговори с приятелите си; понякога седеше и чакаше часове наред с надеждата, че Пинкни ще се появи. Опасенията, че Джулия може да създаде проблеми се оказаха безпочвени. Без повече да обръща внимание на бедственото положение с оризовата реколта в имението, тя вече говореше с оптимизъм за сеитбата през 68-ма. След самотата в плантацията оживеният социален живот в града й доставяше удоволствие и тя беше добра компаньонка. Пини почти бе забравил колко забавна и интересна може да бъде леля му. Двамата си спомняха заедно за Лондон, говореха за книги, които бе забравил, че някога е чел. Тя притежаваше удивително широки познания по отглеждането на ориза и беше в състояние да говори с часове по този въпрос. От съвсем малък Пинкни бе израснал с мисълта, че ще бъде оризов плантатор в Карлингтън. Но сега вече това бе невъзможно. Той седеше заслушан в разказите на Джулия за имението и за отдавна отминалите дни от живота там и виждаше Карлингтън такъв, какъвто е бил в онези времена, когато е бил твърде малък, за да осъзнае какво се разкрива пред него.

Що се отнася до Мери, тя направо блестеше от щастие. Нейното красиво, любимо дете отново си бе у дома и то по-красиво от всякога — сега той бе с бронзов загар от слънцето и твърди като камък мускули. Винаги, когато излизаха навън, тя с гордост го хващаше под ръка. А когато си бяха вкъщи, можеше да забавлява Едуардови.

И Прудънс и Ейдам се бяха променили. Тя се държеше затворено и резервирано, а баща й бе трогателно щастлив, че отново е в дома на Традови. Очите му грееха топло, винаги когато погледнеше Мери, докато Прудънс избягваше погледите на околните.

Внезапно Пинкни почувства леденото докосване на треската в основата на гръбнака. „Проклятие — рече си той, сигурно съм забравил да си взема лекарството.“ В същия миг удари камбаната на „Сейнт Майкъл“.

— Четири часа! — извика часовоят. — Всичко е наред!

— Можеше и да е много по-добре, по дяволите, — рече Пинкни. Беше забравил, че Лизи е в стаята с него. Но не можеше да забрави, че му предстои да се ожени.

22.

На следващия ден Пинкни се почувства значително по-добре. Целият ден прекара в складовете и привечер изглеждаше съвсем добре след активната работа. Когато се прибра, завари къщата изпълнена с врява. Майка му припкаше наоколо като истинска квачка. Беше сряда; вечерта Стюарт трябваше да отиде на училище по танци, банята му вече беше готова, но не и той.

— Мамо, часът е едва шест, ще си дойде на време — успокои я Пинкни. Мери не му обърна никакво внимание.

— Къде е това момче? Никога не е бил тук, когато ми трябва. Стюарт? Слизай веднага! — извика тя нагоре по стълбите.

Но Стюарт бе далеч извън обсега на нейния глас. Ранното здрачаване на зимното небе бе довело до още по-широки дръзки набези на клуба. Прикрити в руините на изгорелите сгради или в недовършените постройки на тези, които тепърва щяха да бъдат издигнати те придвижваха района на своите операции все по-близо до центъра, където се намираха юнионистките военни части и Цитаделата. Както винаги, предвождаше ги Алекс, но този път автор на плана бе Стюарт. Докато надничаше иззад надписа, който обещаваше, че в магазина се продават „Най-добрите стоки в цяла Каролина“, той потрепери от гордост. Тази нощ предстоеше да проучат тайните проходи, през които да се доберат незабелязано до площада. От там по часовника на Алекс щяха да наблюдават караула и часовете, по които се сменя. С това приключваше ужасно дългия период на подготовка.

Утре щеше да е неговият — на Стюарт — момент да поеме водачеството. Както обикновено щеше да се завърти около Арсенала. Не можеше да си спомни кой ще е на пост, но знаеше, че няма да е Пини. Стюарт щеше да се държи като малко момче, за да измами поста. После, докато останалите членове на клуба предприемат отвличащи действия, той щеше да се промъкне и щеше да открадне отвътре барут.

И в клуба щяха да чакат него, а не Алекс. Щяха да имат достатъчно време, за да направят бомбата, преди да стане време да се прибират за вечеря. И после щеше да настъпи моментът. Щяха да тръгнат по вече изучения маршрут, да изчакат, докато часовоят стигне най-далечния край, да изтичат до прозореца на оръжейната и да хвърлят бомбата. На площада няма прикритие, но ако действаха достатъчно бързо, янките нямаше да имат време да реагират.

— Стюарт! Побързай. Насам идват хора. — Алекс го дръпна за крака. Стюарт се откъсна от своите героични мечти за утрешния ден и погледна надолу. Алекс вече бе слязъл. — Хайде! — извика той, извъртя се и побягна.

Звукът от нечие пеене накара Стюарт да обърне глава. Точно под него група чернокожи маршируваха под ритъма на собствените си напевни гласове. „И положиха тялото на Джон Браун в гроба черен…“ Пламъкът на факлата, която носеше един от тях хвърляше зловещи сенки. Стюарт замръзна.

— Ей! Какво е това? — Факлоносецът спря. — Прилича на птица с червена глава! — Той вдигна ръка. Светлината достигна до Стюарт. Той отстъпи назад.

С пронизителни вопли черните мъже се понесоха през скелето на конструкцията право към него. Краката му едва бяха докоснали земята, когато една ръка го сграбчи за шията и го изтегли на светло. Вдигнаха факлата над главата му.

— Я виж какво си имаме тук! — рече онзи, който го бе хванал. — Една малка птичка. Какво правеше там горе, бяло момче? Не знаеш ли, че нощта е за негрите? Мама не ти ли каза да стоиш у дома по тъмно?

— Той не слуша какво му казва мама — каза другият и се наведе към дърпащото се момче. — Не уважава. Негов баща трябва нашиба хубав за това.

— Може негов баща умрял на войната — предположи факлоносецът. — Може армия хванала негов баща и изпекла го жив. — Той пъхна пламъка в лицето на Стюарт. Стюарт почувства пареща болка в бузата и ухото. Мъжът, който го държеше, отблъсна факлата встрани.

— Не изгаряй това момче, Тоби. Мисля, че тази птичка нуждае от хубав камшик, това всичко. И ние помогнем той научи се. Точно както белите учат нас. — Стюарт се залюля сред насъбралите се мъже, един удар отзад го завъртя.

От всички страни върху му се сипеха юмруци, блъскаха вдигнатите му ръце, лицето, ушите, бъбреците, очите, устата. Чуваше се само звукът от ударите на юмруци в плътта, нещо закапа. Тъмни кръгове от кръв се появиха в краката му. После през звъна в ушите си долови нещо ново. Шум от тичащи крака и викове. Ударите спряха. Пуснаха го и той падна на земята. Спасен! Беше спасен! Той с мъка отвори подпухналите си, окървавени клепачи. Трепкащата светлина на факлата за миг падна върху лице, което му се стори познато. Беше замъглено и странно, но от него се излъчваше спокойствие.

— Алекс — опита се да каже той. После една тухла се стовари на главата му и светлината угасна.

Илайджа влезе забързан в Арчър хол. Стана му приятно, като забеляза, че е два пъти по-многолюден от обичайното. Тази нощ се готвеха да встъпят много нови членове. Той самият бе член на Обединената лига вече повече от година и се гордееше с трайно растящата мощ на неговия орден. Белите не ставаха по-силни. Илайджа се бе вслушвал внимателно в политическите разговори на вечеря у Трад, откакто се бяха върнали мистър Пинкни и мис Джулия. Очевидно се бяха отказали от надеждата, че техните хора ще успеят да направят нещо против конституцията на Южна Каролина, която щеше да бъде подписана в Кълъмбия през идния януари. Илайджа знаеше какво се казва в нея. Черните щяха да получат право на глас. А след това те щяха да създават законите. И никога вече черен няма да влезе в затвора. Всичко, което трябва да стори, е да гласува за републиканците, както го съветваше Обединената лига.

Той поздрави няколко приятели, с които се бе сближил на срещите, и те го осведомиха за причините, поради които събранието е толкова многолюдно. Тази вечер щеше да говори Деди Кейн. Илайджа плесна с ръце. Много пъти бе чувал това име, Деди Кейн обикаляше целия щат, за да произнася речи, но досега Илайджа не бе го виждал. Той си проби път към средата на стаята. Както обикновено, на сцената бе издигнат олтар, обвит със звездното знаме, на който бе поставена разтворена библия и копия от Конституцията и Декларацията за независимостта. Илайджа се приближи, доколкото можеше. Под този олтар щеше да произнесе своята реч Деди Кейн.

Сърцето му заби още по-бързо, когато чу шума от затварянето и залостването на вратите. Имаше нещо вълнуващо в тайнствения характер на сбирката, в секретните знаци, които си разменяха по улицата членовете, в прошепнатите късно през нощта, през отворения прозорец съобщения за следващия ден и час на среща. Но най-вълнуващо от всичко бе онова, което предстоеше. Чувстваше го не само в себе си, но и в хората наоколо. Най-сетне моментът настъпи. В един миг всички лампи бяха изгасени. И тогава зад олтара някой запали огъня на Свободата. Всички започнаха да пляскат с ръце, да тропат с крака в пода и да пеят. „Тялото на Джон Браун…“

Един висок и ясен глас, който идеше откъм огъня, надви шума на тълпата. А сетне иззад пламъците се появи едър мъж, облечен в червено расо. Това беше Деди Кейн. Той вдигна ръце нагоре и дългите му ръкави се развяха като пламъци.

— Исусе мили! — възкликна Илайджа. Той се облещи толкова силно, че чак очите го заболяха.

— Братя и сестри — извика силният глас. — Знаете ли кой съм аз? Казвам, познавате ли вашия брат?

— Да, да, да, братко — изкрещя в отговор тълпата.

— Наричат ме Деди Кейн. Вие познавате ли ме?

— Да! Деди Кейн!

— Но имам и други имена, много други, които никой не знае. Искате ли да ви ги кажа?

— Да! Да, братко!

— Името ми е мъст. Името ми е кръв. Името ми е смърт. И още много други имена имам. Искате ли да ги узнаете?

— Да! — този път ревът бе оглушителен.

— Името ми е черньо. Името ми е роб. Името ми е момче.

— Не! Никога! Не, не, не! — чу се сподавен плач.

— Името ми е кръв! — Разнесоха се ръкопляскания.

— Да!

Пляс… пляс… пляс…

— Името ми е смърт!

Пляс… пляс… дум…

— Името ми е мъст.

Дум… дум…

— Да!

Дум… дум… дум…

— Името ми е Деди Кейн! Кажете го!

— Да! Да, Господарю мой! Деди Кейн! И отново тропот на крака.

Деди Кейн дръпна една горяща лента от огъня и я приближи към лицето си. С другата ръка направи знак на тълпата да замълчи.

— Братя и сестри — поде той, — вижте белега на Каин. Аз нося белега на Каин. Също както Каин е убил Авел и бил белязан със справедливия гняв на Бога, така и аз съм белязан от Всевишния да бъда символ на гнева на моя народ. Погледнете ме! Вижте лицето ми. Моите братя и сестри ме гледат със съжаление. Това е лице на бял човек. Това е лицето на греха! — Под ярката светлина на пламъка лицето му изглеждаше призрачно бледо. Кървавочервени пламъци горяха в очите му. Тълпата изстена и се залюля.

— Съжалете ме! Заповядвам ви!

Стаята се изпълни със стонове и вопли. Една жена заплака.

Облечената в червено ръка отново даде знак за мълчание.

— Знаете ли как се сдобих с това лице, с този каинов белег? Знаете. Всички вие знаете. Нима го получих от баща си? Не! От майка си ли го получих? Не! Получих го от белия човек! Получих го от бащата на белия човек! И от бащата на неговия баща! Как ли? Вие знаете как! Аз знам как. Всички ние знаем как и това е нашият срам. Когато белият човек облада майка ми, той попита ли я дали го иска? Не! Когато неговият баща облада майката на майка ми, той попита ли я дали го иска? И какво казваха моят баща и бащата на неговия баща, когато виждаха как белите им взимат жените? Можеха ли да кажат „не“?

— Не! — изрева в отговор тълпата.

— Можеха ли да кажат: „Остави жена ми на мира“?

— Не!

— А когато се роди детето, когато се роди бебето мулат, младенецът, белязан с белега на срама, можеха ли да кажат: „Бели човече, вземи си бебето, то няма нищо общо с мен“? Можеше ли баща ми да каже това?

— Не!

— Можеше ли вашият баща да каже това?

— Не!

— Братя и сестри. Можем ли да го кажем сега? Можем ли да кажем: „Оставете жените ни на мира“?

— Да. Благодаря на Бога! Да!

— Да. Можем да го кажем. И ще го кажем. Ще кажем на белия човек — ето я твоята мъст. Ето го твоят срам. И той ще види своя срам в белега на Каин. Ще го зърне в пламъка на факлата. Така както го виждате вие. Той ще го види и ще знае. И никога вече няма да докосва жените ни. В пламъка на факлата ще види Каин. Във всепречистващия огън. Огънят, който е символ на Всевишния. Огънят, който са следвали чадата на Израил. Огънят! Огънят ще изгори нашия срам. Огънят! Ще го изгори! Ще изгори стените, които ограждат белия човек. Ще изгори неговите семена. Ще изгори и него. Аз ви го казвам. Обещавам ви го. Кълна се пред вас. Близо е съдбовният ден. Денят на огъня. Денят на смъртта. Денят на нашето отмъщение. Денят на Каин! Следвайте ме, братя. Следвайте ме към Огъня на Свободата. Следвайте ме!

И тълпата го последва, пеейки, викайки, крещейки тайните слова на Обединената лига.

— Свобода!

— Линкълн!

— Верни!

— На Лигата!

Крещяха до пресипване. А сетне Деди Кейн вдигна ръце за благословия. И те го последваха в клетвата и се заклеха да бъдат републиканци.

Илайджа бе изхвърлен навън заедно с развълнуваната тълпа. С мъка се придвижваше напред. Все още бе под въздействието на преживения шок. Лицето на Деди Кейн беше лице, което познаваше. Кожата бе потъмняла, човекът бе остарял. Но иначе това беше лицето на Алекс Уентуърт.

Той взе трамвая за вкъщи, прекалено изтощен, за да върви.

— Моля те, Боже — мърмореше по пътя. — Не позволявай на мис Пинкни да ме попита къде съм бил. Позволи ми да си легна изтощен.

Никой не го попита къде е бил, никой дори не го забеляза. Всички слуги бяха в кухнята, плачеха и се молеха. Лизи беше в кабинета, гушнала се в ръцете на Шед, който я люшкаше, нашепвайки някаква приспивна мелодия без думи. А Мери, Пинкни и Джулия бяха в болницата, където доктор Перигрю правеше отчаяни опити да спаси живота на Стюарт.

Вече три седмици Стюарт се движеше по тънката линия между живота и смъртта. По-голямата част от времето беше в безсъзнание, а когато, макар и рядко идваше на себе си, трябваше да го успокояват с лаудан, за да не си счупи нещо от силните конвулсии. Два дена преди Коледа го докараха вкъщи.

По това време Джулия вече бе взела решение и го обяви с типичния маниер на императрица:

— За нова година трябва да се върна в имението. Ще взема децата с мен. Момчето има нужда да се откъсне от компанията, с която ходи, Лизи се нуждае от подходящо възпитание, което никога не ще получи от майка си. — Мери заплака и направи слаб опит да възрази, но Пинкни не й позволи. Помнеше добре своята златна младост в плантацията на Трад. Щом той не можеше да осигури същото на брат си и сестра си в Карлингтън, може би Джулия би успяла в имението. Това беше тяхно право по рождение.

Книга четвърта
1868–1875

23.

Децата на Традови прекараха цялата 1868 в имението Ашли. За Стюарт това бе година на укрепване, както на тялото, така и на невидимите рани на духа му. От осем годишна възраст познаваше живота на карлингтънската плантация. Сетне дойде войната и баща му и брат му го изоставиха в разпокъсания свят на жени и падащи бомби. Животът в имението се ръководеше от сезоните, реката и времето за сеитба и прибиране на реколтата. Това беше като съюз с природата, това беше като спомените му от щастливите времена, когато беше обичан и се чувстваше в безопасност. Беше като завръщане в Рая.

Карлингтън дори не беше спомен за Лизи; беше го напуснала още преди да стане на две години. Светът на оризовата плантация бе като едно ново, вълшебно царство на далечни хоризонти и горди фазани, които подскачаха из моравата между къщата и реката. В началото, когато узна, че ще живее тук, далеч от къщи, тя бе разкъсана между страха си от Джулия и ужаса си от Софи. Докато пътуваха нагоре по реката, седеше със затворени очи, скована от ледения зимен вятър и абсолютното убеждение, че баронското имение е нещо като сиропиталището и се чудеше защо я отвеждат там, след като така упорито се бе старала да бъде добра. Когато лодката се удари в малкия пристан, тя отвори очи и зърна в далечината една уютна тухлена къщичка. Два фазана, разтревожени от шума и раздвижването се втурнаха разгневени и с настръхнали гребени към тях през моравата. После внезапно спряха и разгърнаха ветрилата на опашките си. И тогава Лизи осъзна, че е попаднала в омагьосана страна.

Златните запаси на Джулия сякаш бяха спрели времето тук. И да имаше някаква разлика тя не беше от значение. Имението Ашли все още бе нещо като малък остров на красотата и реда, това бе единствената плантация в околността, която не бе изгорена и опустошена от армията на Шърман.

На сутринта след пристигането им Джулия обяви дневния режим, който трябва да се спазва.

— Лизи — рече тя — ще има редовни занимания по всичко онова, на което не я е научила майка й. Освен това, ще трябва да учи уроците, които е пропуснала. И ще трябва да се научи да се държи като лейди. Стюарт ще прекарва времето си навън и ще заздравява и тренира своето тяло. С ума му ще се заемем по-късно.

И годината започна.

Джулия взе Стюарт и Лизи със себе си при обиколката на нейните владения. Движеха се бавно, донякъде заради Стюарт, който нямаше достатъчно сили да се задържи на кон и затова се возеше в каручка. Лизи пожела да се качи при него. Четирите коня пред конюшнята й се видяха огромни и страшни. Джулия не възрази против нейното желание.

— Ще се научиш да яздиш, след като се научиш как да се държиш.

Първо се насочиха към боровата гора, където Джулия огледа в какво състояние е лятната къща и посочи кутиите, които бяха прикрепени към стеблата на дърветата.

— Янките добиват захар от кленовете — рече тя. — А ние получаваме терпентин от боровете. А също дървесина за подпалки и талпи за строеж. Отглеждаме и кленови дръвчета, но те са по-различни. Ще ги видите през пролетта — имат розови цветчета, които с времето стават зелени.

От тук те поеха по тясна пътечка през смесена гора, която ги изведе до едно обрасло в растителност езеро. Водата беше тъмна и неподвижна. В нея се отразяваха едрите цветове на лилиите, които се бяха събрали на единия край, и короните на сивкавите кипариси. От дърветата се спускаха многобройни ръкави на испански бръшлян, които висяха неподвижно в застиналия въздух. Имаше нещо зловещо и красиво в това сякаш навеки застинало огледало. Дори пронизителният глас на Джулия не можеше да разведри мрачната атмосфера.

— Не идвайте тук сами. Понякога от клоните на дърветата се спускат водни змии. От кипарисите се правят водонепроницаеми уплътнения за бунгалата и дървените канута, които едно време са ползвали индианците. До осем мъже са се качвали в едно такова. Използваме ги и за кухненски принадлежности. Ще ви покажа. Дървото е по-здраво от метал. Ако го мокрите от време на време, за да не се пропука, може да издържи цяла вечност.

Продължиха през няколко оградени полета; под краката им изскачаха изплашени пъдпъдъци. Джулия ги посочи с камшика си.

— Бихме могли да живеем от лов — каза тя. — В горите има мечки, диви патици и гъски; всичко, което трябва да сториш, е да насочиш пушката към тях, когато прелитат наблизо, и да дръпнеш спусъка. Толкова са нагъсто, че винаги удряш най-малко по една. Потоците също гъмжат от храна. Почти през цялата зима държим мрежи в тях за пъстърва, платика и вирджински костур. През пролетта пъстървата хвърля чуден хайвер. — Тя погледна през рамо и се усмихна на Стюарт и Лизи. Това им се видя неправилно. — Някой да е гладен? Ако искате, можем да си направим една лека единайсетка — така наричат англичаните втората закуска.

Нахвърлиха се настървено върху бисквитите и млякото в кошницата, която бе поставена отзад — неусетно бяха изгладнели от чистия въздух. След това си похапнаха от сочните кайфърски круши, които се полюшваха по пътя през градината, през която минаха. Сладникавият мирис на гниещите плодове не наруши с нищо удоволствието.

— Под онзи навес там складираме захарната тръстика за меласа — обясни им Джулия. — Нищо на света не може да премахне вонята.

От двете им страни се занизаха прясно боядисани в бяло бунгала, малко по-нататък над една по-висока сграда се издигаше малка квадратна кула. Над някои от къщите се виеше дим.

— Това са жилищата на прислугата, а там е църквата — каза Джулия. — Всички работници в баронството са хора от Ашли, които никога не са го напускали или пък са се опитвали, но са се връщали. Но повечето сега отказват да живеят „на улицата“. Искат да са свободни хора, а свободните хора си имат свои жилища. Ето защо наредих да построят нови бунгала надолу по пътя към града и към Съмървил. Всеки от тях притежава десет акра земя, на която да отглежда реколта за прехрана и да храни своя добитък и всеки месец ми плаща по един долар рента. А аз плащам на мъжете, понякога и на жените, които работят при мен. Не е кой знае колко по-различно от едно време, само дето са по-малко и вече не се хранят и обличат толкова добре. Янките — които си мислят, че знаят всичко — решиха за полска работа да се дава по десет долара месечно. Така че за мен сега е по-евтино отпреди, когато трябваше да издържам цялото семейство. За черните свободата излезе доста скъпо нещо. Засега твърдят, че нямат нищо против… Ето там са хамбарите, конюшнята и ковачницата. Някой друг ден ще ги разгледаме. А сега ще отидем на оризовите полета. Около тях се върти всичко.

Когато наближиха реката, някаква ужасна воня накара Стюарт и Лизи да запушат носове.

— Ще свикнете — увери ги Джулия. — Местните отдавна са привикнали към този парфюм с дъх на солена вода и тиня. Макар че плантаторите предпочитат сладководна тиня. Изправете се на двуколката, за да виждате по-добре.

От двете им страни, докъдето стигаше погледа, се простираше изкоп, разделен на квадратни участъци, които бяха запълнени с блестяща синьо-черна кал. Приличаше на сатен. Леля им примижа под бледото зимно небе. Не се виждаше никакво облаче.

— Ако времето се задържи — продължи тя, — оризовите полета ще изсъхнат достатъчно, за да почнем разораване през следващата седмица. Онази голямата канавка се нарича „дрена“, а по-малките „четвъртинки“. Дрената заобикаля полето от три страни. От четвъртата страна е реката. Вие, нискообразовани дечица, знаете ли нещо за Египет? — И двамата признаха, че не знаят нищо. — Така и предполагах. А и какво друго да очаквам? Египет е една древна страна, която навремето е имала могъща цивилизация. И била изцяло зависима от една река. Но те не управлявали реката така, както я управляваме ние. По-скоро тя властвала над тях. — За Стюарт нямаше никакво съмнение, че леля му е убедена, че египтяните е трябвало да се допитат до нея за това как да живеят.

След това тя ги отведе в къщата. Стюарт се нуждаеше от почивка преди вечеря. Младите му кости вече бяха заздравели, но все още се чувстваше твърде слаб и когато се уморяваше, го измъчваше ослепяваща болка. Мигренните пристъпи на Джулия бяха останали в миналото заедно с града, но тя не ги бе забравила и изпитваше съчувствие към момчето. Предполагаше, че страданието от счупения череп по нищо не се отличава от яркоцветните болки, които бе имала тя. Но имението я бе излекувало, и със сигурност щеше да помогне и на Стюарт.

На обяд основното блюдо беше една вкусно изпечена и зачервена пуйка. Стюарт заяви, че през живота си не е опитвал нещо по-вкусно и не след дълго си сипа допълнително цяла малка планина ориз. Лизи тъкмо понечи да последва примера му, когато Джулия обяви, че ядат фазан. На мига Лизи почувства, че гърлото й се свива.

— Не ставай глупава, Лизи! Това е женската. Мъжките са си там, където ги видя, и все така надигат гребени.

Но Лизи вече не чувстваше глад.

Още същия следобед започнаха уроците й. Дългите, изящни пръсти на Джулия заиграха по черно-белите клавиши на пианото. Лизи беше омагьосана. След това Джулия я запозна с C-гамата.

— Ще се упражняваш един час — нареди й тя. — Първо с дясната, после с лявата ръка. Утре ще сложим метроном, а вдругиден ще го правиш вече с две ръце. — Мъничките ръце на Лизи зачукаха объркано по клавишите. — Хайде, Стюарт. Да видим какво прави оризът.

Купите с накиснат във вода памук вече бяха приготвени. Джулия пръсна отгоре зърната и въздъхна.

— Ако нищо не стане, ще се наложи да купя още, а един Бог знае, откъде бих могла да намеря. Да знаеш само колко мъка видях, докато се сдобия с тази партида миналата година, а после дъждът за малко да я унищожи изцяло. Проклети янки — тя поклати глава. — Ще му мислим, като му дойде времето. А сега да проверим какво става със запасите ни.

Стюарт и Лизи скоро се убедиха, че Джулия е неуморима.

Всяка сутрин тя даваше нареждания за дневните занимания на Лизи, а после взимаше Стюарт на своите ежедневни контролни обиколки. Докато той си почиваше преди обяд, Джулия преподаваше поредния урок по пиано на Лизи и я посвещаваше в тайните на домакинската работа. Следобед я учеше на бродерия, а след това, докато Лизи се упражняваше на пиано, тя извеждаше Стюарт на езда. След като се прибираха, Стюарт отиваше пак да си почине, а Джулия учеше Лизи на разговорен френски и същевременно я запознаваше с особеностите при изготвяне и поднасяне на чай. По време на вечеря тя им разказваше за историята на Чарлстън, за баронското имение и за фамилията Ашли. Вечер им четеше книги за пътешествия или по европейска история, а през това време Лизи бродираше наново онези конци, които леля й бе скъсала като неправилно зашити. След като Лизи и Стюарт си лягаха, Джулия се връщаше при своите счетоводни книги, проверяваше домашните на Лизи и правеше списък на нещата, които трябва да се свършат на следния ден. Лизи бе напълно уверена, че леля й въобще не си ляга.

Докато малкото момиче навлизаше в учебните занимания и се „цивилизоваше“, Стюарт се запалваше все повече от поддържането на плантацията. С изключение на Соломон, не можеше да понася нито един от черните работници. След жестокия побой, от който едва не изгуби живота си, в душата му бе останала дълбока омраза към всички негри. Но Соломон беше различен. Стюарт го познаваше твърде добре, за да гледа на него като на представител на черната раса. Соломон беше негов приятел. Докато Джулия се занимаваше с уроците, той прекарваше свободното време в дърводелницата и в ковачницата, където Соломон бе царят. Излизаше само когато работата приключваше или предстоеше поредната занимателна разходка с леля му. Целият януари и февруари прекара в наблюдение над разораването на полетата и в появата на първите кълнове. Заедно с Джулия внимателно обследваше дигите и отбелязваше състоянието на „улеите“, оборудвани със сковани от дърво затворни врати. Наблюдаваше засаждането на граха и овеса и дори веднъж язди един от конете, който дърпаше зад себе си завързан на въже храст, за да се закрият семената. После иззад гората дойде пролетта и едно след друго разцъфнаха оранжевите цветчета на кленовете, жълто-зелените цветове на дъбовете и сивкаво сивите на тополите. През март, когато цялата гора сякаш бе посипана от разноцветен звезден прашец, двамата със Соломон често ходеха при потоците да хвърлят мрежи, в които подскачаха сребристите тела на мигриращите сьомги, и събираха купи пълни с хайвер, докато по същото време в къщата Лизи се учеше как да прибира тежките зимни завеси в чували с камфор.

На петнадесети същия месец започна засаждането на ориза. Лизи беше освободена от многобройните си занимания и се присъедини към Стюарт и Джулия, които отидоха да наблюдават от една платформа в хамбара покриването на семената.

— Ако зърната не са утежнени с достатъчно количество кал, те ще изплуват отгоре, когато водата стигне до тях — обясни Джулия. — Онези огромни варели отвън са пълни до половината с кал. — Докато говореше, капакът, зад който бяха струпани оризовите зърна, бе изместен встрани и те потекоха в улея надолу и се разпиляха по платформата. В единия ъгъл, трима ухилени мъже нагласяваха за свирене своите банджоси, докато от другия дотича група засмени черни момичета, които се заеха да разпръскват равномерно зърната по платформата с босите си крака, придръпвайки с ръце нагоре полите си.

Четири черни малчугана се появиха, нарамили дълго, издълбано от кленово стъбло корито, в което се плискаше калната вода, и го изсипаха на пода. След това започна музиката. От двете страни на платформата мъже и жени пляскаха под ведрия ритъм на банджото, докато момичетата танцуваха, смесвайки с краката си калната вода и зърната. Те вдигаха ръце нагоре, а краката им блестяха от прашната слънчева светлина, която проникваше през отворената врата. Малчуганите не спираха да тичат напред-назад, заливайки краката на танцьорките с потоци от кал, която се смесваше с плъзгавата маса от семена на пода. От време на време през улея пускаха нови количества оризови зърна и те като златен дъжд се стичаха по главите и раменете на танцьорките. Музиката и веселбата бяха направо заразителни. Не след дълго Лизи, Стюарт и Джулия също запляскаха с ръце и се присъединиха към общото веселие. Лизи дори се опита да се завърти подобно на танцьорките, вдигнала ръце високо над главата си. Тя падна от платформата, но едно от момичетата я подхвана и я подаде в ръцете на своя брат. Никой не обръщаше внимание на факта, че цялата е покрита с кал, но Джулия внимателно събра полепналите по роклята й зърна и ги хвърли обратно на пода.

След близо един час шумна веселба зърната най-сетне бяха покрити. Музиката продължаваше, докато мъжете изринаха ориза във висока, блестяща пирамида. След това музикантите поведоха веселия парад към скованите от дърво маси на двора, където бяха подредени най-различни ястия.

— Хайде, Лизи — каза леля Джулия, — имаш нужда от баня.

На следващия ден накиснатия, омесен с кал ориз беше насипан в дълги, тънки торбички, които привързваха по две. Джулия и децата отидоха да гледат засаждането на първата клетка. Докато една част от мъжете укрепваха и подравняваха редовете, други внимателно поведоха между тях чифт волове, за да разорат още по-надълбоко оризовите бразди. Отзад ги следваха жените със запретнати нагоре поли, а торбичките със семената бяха привързали на кръста си. Те се привеждаха ниско, за да избегнат вятъра, който развяваше фустите им, и разхвърляха оризовите зърна с равномерни, повтарящи се движения, като отърсваха пръсти, за да се освободят от лепкавите семена. Песента не секваше, дълбоките мъжки гласове се смесваха с тънките женски в бавния ритъм на старите негърски религиозни напеви.

На всеки час през този дълъг ден двете мъжки групи работници се сменяха. Жените разтриваха скованите им плещи, а през това време мъжете уморено разкършваха рамене. А после си тръгнаха неочаквано.

— Къде отиват, лельо Джулия? — запита Стюарт, когато това стана за пръв път. — Още е рано и по-голяма част от полето не е засадено.

— О, ще се върнат следобед — отвърна Джулия. — Плащам допълнително при засяването на ориза и премия за най-добрата група.

Стюарт набърчи чело.

— Не бих правил това. След като им плащаш за целодневна работа, трябва да работят цял ден.

— Говориш като янки, Стюарт. Тези хора продължават все още да работят по старата система и дори дарената им свобода няма да промени нещата. Винаги сме имали прекалено много хора тук. Така е и при останалите плантатори. Чернокожите непрестанно раждали деца и тези деца израствали. Храна имало достатъчно за всички и не било трудно да се строят нови бунгала, така че негърското население продължавало да расте. И ето че в наше време вече няма достатъчно работа, с която да ги държим заети, а хората без работа са неспокойни хора. Ето защо се зароди „нормативната система“. От всеки мъж или жена, работещи на полето, се изисква да изпълни определена норма за деня, независимо дали ще е оране, сеене или беритба. Нормата е четвърт акър. Могат да я изпълнят за колкото време пожелаят, дори за цял ден. Преди това нямаше никакво значение, защото разполагахме с близо двеста работници. Сега имам двадесет и осем. Но те все още искат да изработват по една норма на ден. Ако искам да работят повече, трябва да ги убедя по някакъв начин. Ние ги научихме на нормите и сега си патим от това.

— Мързеливи чернилки.

Джулия го плесна през устата.

— Ако още веднъж повториш тези думи, ще те нашибам с камшик, независимо дали си болен или здрав. Само бялата измет си позволява подобни изрази. Това са цветнокожи, или негри, или полски работници, или прислужници. В старите дни ги наричахме просто „нашите хора“. Един джентълмен се познава по начина, по който се грижи за хората си. Никога не го забравяй.

— Обещавам, мадам.

Засаждането приключи късно следобед. Джулия даде сигнал с ръка и Анкръм вдигна резето на затворните врати. Водата от реката нахлу в дрената. Само за час тя попи в изсъхналата земя, а след това нивото й в дрената започна да се покачва. Слънцето вече се скриваше, когато първите клетки вече бяха наводнени. Вода и небе се оцветиха в тъмноалено. Течащата по каналите вода приличаше на шуртяща по вените и пълна с живот кръв. По здрач цялото поле бе залято с вода почти до горе. Джулия даде знак на Анкръм да намали притока, а след това изпрати децата да вечерят и да си лягат. Само двамата с Анкръм останаха да чакат появата на луната. Анкръм повдигна малко вратите и двете самотни фигури наблюдаваха как водата тихичко се излива в полето, докато го заля на дълбочина три инча.

— Добра работа, Анкръм! — извика Джулия. Една птица присмехулник се пробуди недалеч и запя приглушена песен.

— Ще се видим утре.

Над тях, в сияещото от лунна светлина небе танцуваха звездите. До зори оставаше съвсем малко. Джулия забърза към потъналата в сън къща, като размахваше радостно ръце. Първият ориз вече беше засят.

* * *

Засаждането продължи с неотслабващо темпо през целия месец. И други неща трябваше да се сеят, но оризът винаги беше пръв. Той изискваше специални условия в зависимост от времето. Първо трябваше да има достатъчно сухи дни, за да не се свлекат в калта дълбоките бразди, а самото засаждане винаги се извършваше при отлив, за да може после полето да бъде залято с прясна вода. Когато условията не бяха подходящи, заемаха се с дръвчетата и зеленчуковата градина. Лизи вече се справяше доста добре с гамите Е, F, G, A и B и дори свиреше една малка пиеса от Бах. Освен това издържа успешно изпита по обикновено плетене и се зае с трудната задача по плетене на дантели. Дилси я учеше как да запържва месо в сос, как се бели дива шипка, която децата на работниците носеха от гората, а тя се бореше с деленето и все не можеше да запомни, че il faut винаги другият глагол да е в подчинително наклонение. Шест пъти пада от коня си и така намрази ездата, че й остана за цял живот.

В средата на април преустановиха със засаждането, защото дойде време да се берат ягоди и зелен грах. Всеки ден, в който не валеше, Лизи и Пенси отиваха до езерото с кипарисите да берат растящата по бреговете перуника — дивият ирис, който се виеше по края на гората като синя лента. Гората бе изпълнена с тежкия аромат на жасмин, а около дървесните стволове теменужките бяха покрили земята с мек плюшен килим. Птици пееха в клоните на дърветата високо над тях, докато се носеха в преследване на многобройните насекоми.

На първи май Джулия премести домакинството в грубо скованата лятна къща в гората. По традиция на десети същия месец белите напускаха плантацията, а единадесети се смяташе за началото на сезона на треската. Но очите на Джулия, от които нищо не убягваше, бяха разпознали признаците на малария у Пинкни и това я бе направило още по-предпазлива. Никой не знаеше каква е причината за блатната треска, но през двата века, откакто бяха заселени тези места, хората бяха научили, че тя връхлита белите, но не и черните, че се явява в началото на март чак до първата слана през октомври и че единствената защита против нея са боровите гори. Допълнителна тайнственост създаваше и фактът, че най-често се заразяваха онези, които излизаха прекалено често нощем. Дори голямата къща в имението не представляваше сигурна защита, макар да затваряха всички врати и прозорци и да запалваха камината при залез-слънце. Но в близост на боровата гора рискът бе значително по-малък. Тук можеха да се наслаждават до насита на нощния вятър.

Лизи бе направо очарована от простотата на лятната къща. Цялата мебелировка бе от борово дърво, изработена в дърводелската работилница на плантацията. Креслата имаха меки възглавници, облицовани с муселин. Но от всичко най-много й хареса откритата на три страни веранда, на която имаше окачен на въжета хамак и просторна плетена люлка. Мръщеше се единствено, когато всяка сутрин след закуска трябваше да язди до имението за ежедневните уроци по пиано и учебните занимания.

През последните две седмици на май приключиха със засаждането. Полето бе изпълнено с косове, които търсеха семена. Джулия се зае с проверка състоянието на домашните животни и на богатия асортимент от селскостопански сечива, които имаха непрестанна нужда от точене и поправка. На Стюарт повериха наглеждането на затворните врати. Той бе толкова горд от поставената задача, че най-малко пет-шест пъти на ден проверяваше нивото на водата в клетките и се чувстваше неописуемо щастлив, когато се налагаше да отвори вратите и да пусне още вода. Имаше загорял и здрав вид. Но това, което го учудваше, бе, че не растеше. Лизи бе само на осем години, а ръцете й вече се подаваха изпод дългите ръкави. На петнадесет Стюарт вече имаше нисък глас, с който много се гордееше. Но тялото му сякаш се бе задоволило с постигнатите малко над пет фута. Той компенсираше това, като правеше мускули и изграждаше в себе си мъжественост. Всяка сутрин, когато позволяваше времето, той излизаше в реката с една от тежките ладии и гребеше повече от миля нагоре по течението, а после се спускаше обратно, като използваше греблото за кормило. Изпробваше себе си и коня срещу всяка подходяща по височина ограда или паднало дърво, спомняйки си уроците на Пинкни от времето, когато бяха в Карлингтън. За щастие, конете в Ашли бяха далеч от онези расови животни, които бяха направили известни цветовете на фамилия Ашли в надбягванията преди войната. Конят на Стюарт отказваше значително по-често, отколкото се съгласяваше да скача и по такъв начин главата на момчето остана цяла.

Началото на юни беше прекрасно. Още преди десети бяха засадени и покрити и последните оризови полета. Но Джулия не изглеждаше толкова доволна, колкото Стюарт очакваше. Всяка сутрин преди закуска тя обикаляше по края на по-ранните насаждения и се взираше във вълничките, които утринният вятър вдигаше в черната вода.

— Трябва вече да никне — повтаряше тя. — Там долу. Време е да се покажат първите кълнове над водата. Ако въобще нещо става от тези семена.

— На вкус оризът беше добър, лельо Джулия.

— Знам — сопна се тя. — Освен това вместо по два, засадих по три бушела зърна на един акър земя. Но да опиташ на вкус не е като да отгледаш, нали? Искам да ги видя как растат.

— За малко да ми отхапе главата — оплака се Стюарт на Соломон.

— Мис Джулия, тя понякога разтревожен като стар костенурка — изкиска се в отговор черният мъж. — Сигурен сега сезон за костенурки.

Така и беше. Реката бе изпълнена с праисторическите очертания на жълтокоремчести водни костенурки, които плуваха нагоре към местата за гнездене. Соломон взе Стюарт със себе си при следващата лунна нощ. Скриха се в един гъсталак близо до брега на реката и зачакаха. От време на време облаци закриваха луната и те чуха костенурките далеч преди да ги забележат. После луната изгря и двамата видяха как едно малко същество пълзи нагоре по брега. То спря, замисли се за миг и после се зае да копае в песъчливата почва малко над водното ниво. Соломон се хвърли върху него.

— Кажи молитвата — изръмжа той, — защото чака тебе тенджера с твое име на нея.

Грозно сгърчената глава се замята трескаво, докато малките краченца махаха безпомощно във въздуха. На бледата слънчева светлина жълтеникавия корем изглеждаше нежен и беззащитен. Соломон подскачаше пъргаво от крака на крак и я усукваше в мрежата, като ловко избягваше острите й зъби.

— Скипио, той изгубил четири пръста, защото обича костенурки яде — обясняваше с радостен глас, — но този стар костенурка не вкуси от пръсти на стар Соломон, не, сър. — При тези думи той напъха главата на костенурката в торбата и челюстите изчезнаха. — Подай онова въже, мастър Стюарт, сега ние вържем нея и отведем у дома. Дилси има работа за утре.

На следващия ден Джулия ги нашиба и двамата. Стюарт не трябваше да излиза на реката нощем през юни. След това наблюдаваше как Дилси учи Лизи да прави супа от костенурка. Лизи предпочиташе вместо това да набият с камшик и нея.

Дилси сряза въжето, с което бе вързана костенурката, и после я изправи на крака. Докато животното се бореше, навън се показа грозната му и страшна глава. Вратът й беше дълъг, с набръчкана кожа, която приличаше на някакъв гротескно разкривен акордеон. Дилси я следеше внимателно и когато вратът се източи докрай, тя извика: „Хо, костенурко!“ и я удари с брадвата! Тъмна, гъста течност шурна от раната. Лизи почувства, че й призлява.

Дилси и Соломон окачиха костенурката да виси за краката, след това Соломон отиде за още дърва за огъня под големия казан в кухнята. Когато кръвта от костенурката изтече, водата в казана вече кипеше. Соломон я откачи от куката и я пусна в бълбукащата вода. Само пет минути по-късно по знак от Дилси той я изтегли за въжето и я пусна на близката маса. След това взе чук и длето и започна леко да я удря, докато горещата черупка се пропука на няколко места, после я разтвори, а отдолу се показаха меките, кръгловати яйца.

— Добре — каза Джулия, — поне три дузини са. — Тя вдигна едно, духна го да изстине и после го подаде на Лизи. Докато Лизи се вглеждаше в него, Дилси ловко разряза костенурката, отдели краката и извади черния дроб. Джулия подбутна Лизи и тя бе принудена да гледа, докато готвачката отдели жилавата кожа от суровото месо, изми го и после го хвърли в едно ведро със студена вода, което отнесе в кухнята.

— Следващата можеш сготвиш сама, мис Лизи — заяви Дилси с широка усмивка.

— Няма да мога — отвърна Лизи. Но го направи само след два дена. Джулия не позволяваше никаква мекушавост. Лизи сама извърши целия процес по превръщането на отвратителното чудовище в гъста, ароматна супа, като вари месото в продължение на дълги часове, за да се отдели от костите, след това ги изхвърли собственоръчно, наряза месото на малки парченца с помощта на ножици и го размеси със сол, чесън и ситно нарязани картофи.

Придобитият покрай костенурката готварски опит се оказа от голяма полза на Четвърти юли. Джулия бе осигурила храна и фойерверки за празненството на работниците, някой друг се бе погрижил да има достатъчно джин. При боя, с който приключи празненството, двама души бяха простреляни, а един получи тежка рана в главата. Анкръм дотича разтревожен в къщата, тъкмо когато Джулия учеше Лизи как се прави доматен кетчуп. Джулия бе оставила работниците да празнуват, но тя самата винаги намираше с какво да се захване. Семейство Ашли са били тори още по време на Революцията.

Анкръм грабна аптечката, Лизи взе един чист чаршаф и кутия с памук, докато Джулия носеше бутилка бренди.

— Сигурно са изпили всичкия алкохол — заяви тя спокойно. Оризът вече бе покълнал.

Когато пристигнаха, тя се зае да раздава камфор на ранените, а някои от по-лошите рани направо поля с алкохол.

— А сега си вървете вкъщи — нареди им Джулия. — Лизи, ела да се заемем с простреляните.

Двама мъже бяха засегнати — единият в рамото, а другият в бедрото. Но и двата куршума бяха излезли от другата страна.

— Слава богу — въздъхна Джулия, — мразя да ги вадя. Промий раните. Използвай сапун и гледай да е достатъчно, за да щипе. Тези двамата няма да работят поне две седмици. — Тя напои една памучна марля с терпентин и я притисна към входното и изходното отвърстие на всяка рана. — А сега нарежи чаршафа на ленти и ги превържи, Лизи. Аз ще погледна как е главата на Рюбен. — Макар и с известна неопитност, пръстите на момичето се справиха със задачата. Джулия забеляза, че лицето й е бледо, но изпълнено с решимост. Преди да превържат раните, Джулия собственоръчно ги почисти.

Сетне накара Лизи да гледа, докато потапяше памука в бренди, за да го напъха в зеещата дупка в черепа на Рюбен. За да изпълнят кухината им бе необходим почти целия запас от памук, който бяха взели със себе си, както и остатъкът от брендито.

— Това, което никога не бива да забравяш, що се отнася до раните на главата, — обясняваше леля й, докато намотаваха дългите ленти, — е, че кървят обратнопропорционално на сериозността си и че мозъкът не усеща нищо. Рюбен не почувства никаква болка. Ти си добро момиче, Лизи. — При тези думи лицето на детето блесна от радост.

Лятната горещина не след дълго се превърна в най-страшния враг за Джулия. Водата от клетките, които бяха засадени първи, бе източена и после настъпи моментът, когато ежедневно в тях трябваше да се поддържа необходимото ниво на влажност на почвата — в никакъв случай да не се позволи пресушаване, но и да няма прекалено много вода, в която да израснат бурени. Трябваше да се борави изключително внимателно с вратите. И хората го вършеха. Леля им правеше всичко възможно, използвайки заплахи, обиди и пари, само и само да получи желания резултат.

Не искаше Стюарт да е наблизо, когато се занимаваше с работниците и затова го караше да изоставя работата при затворните врати. Отначало това го гневеше, което бе типично за темперамента на семейство Трад, но Джулия Ашли си оставаше непреклонна. Но след това решението бе намерено от синовете на Анкръм. Стюарт тъкмо се скиташе из гората с надежда да зърне някоя катерица, по която да стреля, когато забеляза, че някаква дребна тъмнокожа фигура тича по пътеката на елените.

— Стой! — извика той, чувствайки се като пълноправен член на „Райфъл клъб“. Момчето замръзна на място. — Къде отиваш? — запита Стюарт.

— Моля те, боже, добри мастър Стюарт, пусни ме избягам оттук. Мой баща ще мен набие, ако мене спипа. Аз трябва наглежда бебе, но аз отишъл да скача в реката.

Стюарт се разсмя.

— Върви тогава, няма да кажа на никого.

Как по-рано не се бе досетил за тази възможност? Спомни си за Карлингтън и студената вода. Но сега бе юли, а не април. Дори и да е хладна водата, още по-добре.

Всъщност, водата се оказа топла и само от време на време се появяваше някое по-хладно течение, от което удоволствието само ставаше по-голямо. Стюарт плуваше с часове всеки ден. След седмица накара Соломон да му отстъпи въжето и направи люлка за скачане във водата.

— Защо не опиташ, Лизи? — запита я веднъж.

— Защото не мога да плувам.

— Научи се. Аз ще те науча.

— Не искам.

— Пъзла.

— Не съм.

— Такава си.

Лизи му се изплези и си тръгна. Тя също бе получила своя дял от нрава на Традови. В този случай, обаче, дълбоко в себе си бе уверена, че Стюарт е прав. Но изпитваше панически ужас от реката. Представяше си я пълна с костенурки, които я дебнат на дъното, за да й отмъстят, и с водни змии, готови да обгърнат нозете й и да я повлекат надолу. Избягваше я винаги, когато можеше.

Но два дни по-късно не успя.

— Иди повикай Стюарт, Лизи — каза Джулия. — Искам да ни закара до лятната къща.

— Но сега се упражнявам на пиано, лельо Джулия!

— И сама го чувам. Лявата ти ръка днес е малко задрямала. Бах изисква кристалночисти тонове. А сега върви за Стюарт.

— Да, мадам. — Лизи спусна капака на пианото. — Хайде, мечо, ще те разходя. — Тя бе дълбоко уверена, че мечо страшно обича музиката.

Беше ранен следобед, най-горещото време на деня. Докато пресичаше моравата, Лизи почувства, че дрехите й залепват за нея, а краката й са плувнали в пот. Тя извика няколко пъти Стюарт, после погледна назад към къщата. „Младите госпожици никога не повишават тон“, — често й повтаряше Джулия. Но в отговор се чу шумно плискане на вода. Не се виждаше никакъв, сигурно се бе скрил отдолу под пристана. Лизи пристъпи на него и тропна ядно с крак.

— Излизай веднага! Леля Джулия иска да те види.

— Не мога да се кача на пристана. Нивото е спаднало твърде много.

— Не е.

— Спаднало е.

— Не се прави на ударен, Стюарт; няма да се измъкнеш така лесно. Ще ти хвърля въже. Хайде, побързай. Леля Джулия е бясна, защото Дилси е забравила нещо в лятната къща.

— Добре. Но ще трябва да ми подадеш панталоните. Облечен съм не повече от новородено.

Лизи беше потресена. Джулия винаги бе настоявала Стюарт да се къпе с бански.

— Добре де, хайде чакам! — подвикна й той отдолу.

— Къде са те?

— В края на пристана. Подай ми ги и си затвори очите.

Лизи внимателно положи мечо, така че да е далеч от водата, после пристъпи към ръба. Тя легна по корем и протегна надолу ръка, в която държеше панталоните и ризата на Стюарт, като същевременно затвори очи. Почувства дръпване и отвори ръка.

— Дръж си очите затворени.

— Държа ги.

Отдолу се чу плискане на вода, после настъпи тишина.

— Стюарт! — извика тя все още със затворени очи.

— Тук съм. — Гласът идеше отзад.

— Облечен ли си? — Тя се обърна.

— Да. Можеш да погледнеш.

От яркото слънце я заболяха очите. Стюарт сякаш беше зад завеса от танцуващи разноцветни кръгове. Лизи премигна и погледът й се проясни.

— Стюарт! — извика Лизи. — Веднага остави мечо! Ще го намокриш. — Тя се изправи.

Стюарт се завъртя, държейки мечо извън обсега й.

— Стюарт, престани да ме дразниш! Дай ми мечо. Стюарт, не бъди лош! Стюарт, дай ми мечо! — Но не можеше да го стигне. — Стюарт! — Тя престана да тича след него. — Стюарт Трад, ще кажа на леля Джулия, че си плувал гол!

Стюарт спря само на няколко крачки от нея.

— Няма да посмееш.

— О, да, ще посмея, ако веднага не ми дадеш мечо.

Лицето на Стюарт почервеня.

— Сополанка такава — рече й той, — ето ти проклетата мечка. — Той запрати плюшеното мече с всичка сила към нея. Играчката удари Лизи право в гърдите, от което тя загуби дъх, отскочи от нея и тупна във водата отвъд пристана.

Лизи се помъчи да изпищи, но все още не можеше да си поеме дъх. Тя изтича до края на пристана, изплака и после се хвърли след кафеникавото телце, което плаваше по течението.

След като изплува, Лизи загреба отчаяно, сграбчи мократа кукла и я притисна към гърдите си. Течението я повлече надолу.

Стюарт скочи от пристана и заплува под водата, за да стигне по-бързо до Лизи. От ужас тя бе застинала с разтворени очи и уста. Той я сграбчи за плитките и я измъкна на повърхността, след което се помъчи да я издърпа към брега. Течението ги бе отнесло надолу към оризищата. Стюарт се вкопчи в една от дървените прегради и се задържа за нея.

— Помощ! — извика той.

Близо до брега имаше три жени, които плевяха в ориза. Още щом чуха вика на Стюарт, те мигом зарязаха работата и затичаха през полето към тях.

Стюарт подаде притихналата Лизи, след това се преметна през преградата и тупна в полето. Една от жените бе притиснала Лизи към гърдите си, сякаш е мъничко бебе. Мазолестите й ръце потупваха равномерно гръбчето на момичето. Лизи се закашля, изплю малко вода, после се задави и повърна.

— Няма нищо, агънцето ми, ей сега ще се оправиш — успокояваше я жената. После разтвори ръка и я погали нежно.

Лизи отново се закашля и си пое с мъка въздух. Жените и Стюарт я следяха разтревожени. Най-сетне детето се успокои и проговори:

— Фюй, как мразя тази миризма на оризова тиня.

Всички избухнаха в смях.

* * *

Джулия нашиба Стюарт с камшик, а Лизи бе напляскана с дървената лъжица. И двамата стоически понесоха наказанията си. Излъгаха я, че Лизи паднала в наводненото оризище, докато помагала на Стюарт да се прехвърли през преградата. В очите на Джулия това бе престъпление против ориза. С типична детска солидарност и двамата стигнаха до извода, че най-добре ще е да не споменават пред Джулия истинските причини за инцидента. Беше като съюз на Трад срещу Ашли. Знаеха, че жените от полето никога няма да ги издадат.

Докато същата нощ Джулия се занимаваше със счетоводството, Лизи тихичко се прокрадна при Стюарт.

— Буден ли си? — прошепна тя.

— Разбира се, че съм буден. Леля Джулия ме кара да си лягам с кокошките. Какво искаш?

— Обмислих всичко и реших да се науча да плувам.

През целия август жегата ставаше все по-непоносима. В Чарлстън на такова време му викаха „лепкаво“. Джулия не откъсваше очи от небето, изпълнена с опасения, че може да се появи зловещият жълто-зелен гребен — предвестник на урагана. Това беше единствената сила, която можеше да унищожи реколтата. Стеблата бяха високи, добре почистени от плевели. Стюарт продължаваше да отговаря за вратите, но вече само за половината от тях. Другата половина беше поверена на Анкръм. Всеки ден по обед, когато в небето надвисваха тежки, бели облаци, те поемаха по брега на реката. Започнеше ли буря с проливен дъжд и напорист вятър, те се втурваха като обезумели и вдигаха вратите, за да напоят клетките и по такъв начин да защитят реколтата от бурята. Зад тях, по реката се сипеха светкавици, но двамата не им обръщаха внимание. Оризът бе по-важен от страха им.

Лизи следеше бурите от покритата веранда на лятната къща. Обичаше гръмотевиците, светкавиците и свежата миризма на озон. Но никога не забравяше за домашните си задължения — поддържаше огъня в гостната, когато навън застудяваше, и на всеки час почукваше висящия на стената барометър, за да се увери, че не се задава някой страховит ураган. Тайничко мечтаеше да й се случи подобно приключение, а знаеше, че и Стюарт е любопитен да го види. Той се бе превърнал в истински оризов плантатор, загрижен за бурите. Пфу!

24.

Докато в имението, половината от семейството се опасяваше от буря, останалите на „Мийтинг стрийт“ негови членове бяха благодарни, че тяхната буря е отминала. Годината бе изключително драматична.

След като Джулия отведе децата, Пинкни се отправи възможно най-бързо за Карлингтън, за да наеме работниците. Почти цял ден изгуби, за да ги запознае с предстоящата работа и да намери най-удачните форми на взаимодействие между отделните групи.

В сравнение със сложното управление на една плантация, добивът на фосфат беше като игра в детска градина. Скалистият слой се изкопаваше, промиваше и транспортираше. Три прости действия, които не зависеха от времето или прищевките на природата. Можеха да работят и при дъжд; залежите не се влияеха нито от горещина, нито от влага.

Всъщност не се оказа толкова просто. Защото цялата работа трябваше да се извършва на ръка, от хора. А хората сами по себе си бяха като природата — променливи, непостоянни. Първият проблем беше определянето на нормата. Навиците от плантацията си казваха своето и тук и хората очакваха нормата да е лесно изпълнима, в рамките максимум на половин ден. Пинкни бе свикнал да ръководи. Далеч по-трудно се оказа да ги принуждава да работят. Трябваше да си изгради авторитет, но също така имаше нужда от съдействие. Половин работен ден му се виждаше крайно недостатъчно.

В продължение на седмици опитваше един след друг различни методи, докато изучаваше работниците: кой е по-силен, кой — интелигентен, кой може да дава нареждания и кой е свикнал да се подчинява. Още в началото разпозна онези, които можеха да му създадат неприятности, и ги уволни. Към края на февруари в Карлингтън имаше не повече от хиляда фунта фосфат, готов за транспортиране, на стойност седем долара, а до този момент Пинкни бе вложил близо две хиляди долара в заплати. Но вече приключваше периодът на опити и грешки. И на първи март той се зае да прилага на практика наученото.

Всички мъже бяха разделени на групи от по четири, като внимателно се балансираха по сила и характер. Всяка група получаваше собствена норма и район, в който да работи — четири на шест фута. В началото на работния ден членовете на групата изравяха горния слой, който покриваше залежния пласт. След като се спускаха на дълбочина от два до четири фута, водещият групата слизаше на дъното и се заемаше да кърти скалистия слой с лост, като от време на време изхвърляше скалните отломъци на повърхността. Вторият член на групата товареше късовете на вагонетка и ги откарваше до една разчистена край реката площадка, където ги изсипваше на голяма камара. Другите двама прехвърляха отломъците в едно масивно дървено корито и сетне го спускаха в реката, за да промият материала. След десетина минути вдигаха коритото и изсипваха съдържанието му в чакащата наблизо товарна баржа. Всяка група получаваше заплата според товара на баржата, а не по час. Както и бе предполагал Пинкни, скоро между отделните групи се разпали съревнование и мъжете в групата си помагаха един на друг, за да успеят в надпреварата. Имаше и недоволни, но все пак Пинкни бе подбрал групите добре. Всички бяха длъжни да признаят, че системата е чудесно замислена и работи.

Към края на март Карлингтън бе изпратил близо сто тона фосфат. Пинкни яздеше неуморно през разцъфналата пролетна гора, далеч от шума и мръсотията на изкопите и се питаше защо се чувства толкова потиснат.

В къщата на „Мийтинг стрийт“ майка му си задаваше същия въпрос:

— Защо ли се чувствам толкова потисната?

Люси Енсън потупа пухкавата ръка на Мери.

— Защото няма за кого да се грижиш, братовчедке Мери, ето защо. Ти си от онези жени, които жадуват да се грижат за удобствата на своето семейство, а сега то е далеч от теб. — Тя се вгледа отблизо в очите на Мери и отново я потупа. Винаги се вълнуваше дълбоко от сълзите й. А ето че и сега идваха.

— Ти си такова добро момиче, Люси. Не зная какво бих правила без теб. — През последните три месеца, откакто Пинкни и децата бяха заминали, Мери се крепеше изцяло на Люси. Макар и странно, това бе типично за обществото, в което живееха — по-младата, но омъжена Люси бе подходяща придружителка на близо двадесет години по-възрастната Мери. След заминаването на Пинкни Люси бе станала често срещан гост в дома на Традови; два пъти седмично тя идваше на чай. Посещенията й даваха възможност и на Ейдам Едуардс да бъде там.

Когато Мери за пръв път я покани, Люси се почувства обидена. Имаше предостатъчно работа; Ендрю се нуждаеше от внимание и грижи, бидейки само на пет години — шумен и настоятелен като всички момчета на тази възраст; Лавиния се бе самопоканила да остане на „Мийтинг стрийт“, когато родителите й отново се преместиха в къщата си и непрестанно дразнеше Люси и на всичко отгоре Ема Енсън бе взела със себе си прислужниците и единствената помощ идваше от гувернантката на малкия Ендрю — Естел и нейната помощница. Освен че готвеше, тя переше дрешките на Ендрю и ги преправяше, щом започваха да му умаляват. Джошуа Енсън им помагаше също, но Люси усещаше, че са му в тежест. Всячески се стараеше да живеят колкото се може с по-малко разходи. И го правеше безшумно. Люси бе незабележима в действията си и не се натрапваше на околните.

Може би по тази причина се съгласи с плана на Мери. Това бе единствената покана, която бе получавала от много време насам.

Веднъж взела решение да отиде, тя реши да се погрижи за външността си. Не познаваше Мери Трад кой знае колко добре; Лавиния бе онази, която ходеше често там — за да обсъждат предстоящата грандиозна сватба и да разговарят за това как Пинкни ги е зарязал и двете. Нямаше никакво желание да се превърне в компаньонка и изповедничка на Мери, по-скоро бе любопитна да узнае доколко е верен слухът, че в семейство Трад управляват Ейдам Едуардс и дъщеря му, а майката и синът са отхвърлени. Слуховете бяха противоречиви и объркани, а и хората изглежда й спестяваха най-солените клюки, защото бе прекалено млада.

След първите няколко гостувания тя откри, че Мери и Ейдам Едуардс са добродетелни, та чак да ти доскучае, но това не я разочарова. Имаше по природа добро сърце и възрастната двойка й се хареса с очевидното удоволствие, което двамата изпитваха от скучното общуване помежду си. След първата седмица Едуардс доведе Прудънс и с това скуката на Люси изчезна напълно.

Двете момичета бяха почти на една възраст, но толкова различни, че всяка от тях намираше другата за екзотична. Прудънс не познаваше никой друг в Чарлстън, освен Традови. Люси познаваше всички, но нямаше близки приятели.

Беше се появила на бял свят доста години след като родителите й бяха изгубили надежда да имат дете. Израсна в прекомерни грижи и внимание — не й позволяваха да се разхожда по-далеч от градината. Майка й бе ужасена при мисълта, че Люси може да прихване някоя болест от децата, с които играе. Но стана така, че самата Люси загуби родителите си по време на епидемията от жълта треска, която намали значително населението на Чарлстън през 1858. Люси бе единствената, която оцеля, сама в къща с жълт флаг на покрива и четиринадесет трупа вътре — на нейните родители и на слугите. По-големият брат на баща й, който бе ерген, я изпрати да живее в Савана с нейните братовчеди и доста по-късно я върна тук, за да я представи на „Сейнт Сесилия“ и с благодарност да я предаде на грижите на Ема Енсън, когато Ендрю поиска ръката й. След като се погрижи наследството й да се превърне в подходяща зестра, той умря, спокоен, че е уредил живота на племенницата си. Подобно на всички жители на Чарлстън, Люси имаше близо десетина роднини, но нито един от тях не й беше толкова близък, колкото Енсънови. Толкова си бе мечтала Лавиния да й е като сестра! Винаги бе искала да има сестра. Мъчеше се да скрие от себе си, че не я харесва. Но истината бе, че направо я отвращаваше.

Но затова пък страшно много харесваше Прудънс Едуардс. Предложи й приятелството си с такава непосредствена прямота, че Прудънс нито за миг не се усъмни в нейната искреност. Не след дълго тя също очакваше с нетърпение събиранията на чай у Традови. Макар и странна, компанията се чувстваше щастлива.

Люси наистина не можеше да разбере защо Мери Трад се чувства толкова потисната. Мъчеше се да я успокои доколкото може, потресена от сълзите й. Семейство Едуардс си бяха тръгнали преди половин час, а вече бе време и тя да тръгва, за да не закъснее за вечеря. Но не можеше да остави Мери в такова състояние. Тя потупа възрастната жена успокоително, чудейки се какво ли става отвъд улицата.

Беше почти като копие на сцената у Традови. Джошуа Енсън правеше неумели опити да успокои Лавиния, която плачеше и говореше досущ като Мери.

— Толкова към нещастна, татко. Срамувам се от себе си; имаш право да ми се сърдиш. Бях направо ужасена, когато Пини се върна от войната. Чувствах се толкова изплашена и объркана, говорех ужасни неща и имах още по-ужасни мисли. Не знам какво ми стана. Първо си живеехме в нашата къща, сетне тези ужасни янки ни изхвърлиха и трябваше да се наблъскаме тук, без да знаем какво ни чака занапред, после ти си дойде у дома, беше толкова уморен, вглъбен и нещастен, мили татко, толкова ми липсваше, а Пини също бе станал различен, хладен и безчувствен. Знам, че войната променя ужасно хората. Но, татко, аз съм само едно малко момиче и не мога да разбера всичко това. Толкова съм объркана. Знам, че бях лоша, съжалявам, но, татко, сега съм вече голяма, разбирам всичко по-добре, разбирам и теб и Пинкни, ценя го и го уважавам, точно както си ми казвал, че трябва. Наистина, татко, повярвай ми! И го обичам. Ако не ми позволиш да се омъжа, това ще разбие сърцето ми. О, татко, моля те не бъди лош! Повярвай ми, бях много потисната и ядосана и затова казах тези неща на Люси. Казах ги, за да я подразня. Ако кажеш на Пини, ще умра. Татко, толкова те обичам! Не мога да издържам, когато ме гледаш така сърдито.

Мистър Енсън въздъхна. Той надзърна в големите й, пълни със сълзи очи и видя онова мъничко момиче, което търсеше спокойствие в прегръдките на баща си. Никога не бе успял да откаже каквото и да е на дъщеря си. Искаше да й повярва.

— Ще пиша на Пинкни — произнесе бавно той.

Лавиния го погледна разтреперана.

— И ще го помоля да се свърже с мен, за да започнем приготовленията. Както сама разбираш, сватбеното тържество ще е скромно.

Лавиния се хвърли на врата му и го докосна с мократа си буза.

Веднага след като получи призива на Джошуа Ансън, Пинкни се върна в града. Пристигна точно по средата на една от поредните чаени сбирки на майка му. Макар че се задържа само колкото да поздрави гостите, да целуне майка си и след това отиде да се преоблича, за Люси не остана скрит ефектът, който предизвика у Прудънс появата му. Беше едва забележим, по-скоро като слаб изблик на енергия, от който Люси почувства, че настръхва. Веднага го позна, изпитала бе същото към Ендрю. Знаеше добре, че това е истинска страст, а не неясна и объркана момичешка фантазия. „Боже, боже, рече си тя. Не съм чула никакви слухове за това. От мен нищо няма да излезе. Прудънс е моя приятелка. По дяволите Лавиния. А и нищо не може да се направи.“

Пинкни най-много се притесняваше от срещата с бащата на Лавиния, но веднага след като зърна добре познатото, уморено лице на Джошуа Енсън, той почувства, че е под опеката на своя кръстник, който само по стечение на обстоятелствата е баща на момичето, за което с неохота ще трябва да се ожени. Мистър Енсън споделяше подобни чувства. Привързаността му към Пини изтласкваше грижите за предстоящата сватба някъде назад в съзнанието му. Той го прегърна през рамо и го поведе към библиотеката.

— Нали не смяташ, че е прекалено рано да пийнем по едно малко? Радвам се да те видя, Пинкни. Изглеждаш във форма. Заповядай, седни. Разкажи ми как вървят работите в Карлингтън.

— Благодаря, сър. Сега вече всичко потръгна добре. Нали ви писах за мартенските ни добиви!

— Да, да. Чудесно. Установихте ли връзка с купувачите? Платиха ли ви вече?

— Не зная. Вчера следобед пристигнах в града, но се оказа, че Шед е заминал нанякъде по работа. Струва ми се, че баща му отново е болен, но Шед не го споделя с мен. Казал е на мама, че ще се върне след няколко дни. Не знам дори дали поддържа кореспонденция и счетоводство.

Мистър Енсън имаше разтревожен вид.

— Но това не е разумно, Пини. Един човек може да ти спаси живота и след това да те обере.

— Никога, братовчеде Джошуа. Готов съм да заложа живота си — Пинкни се засмя. — Мисля, че вече го заложих веднъж. И това свърши работа.

Мистър Енсън отново насочи разговора към изкопните работи. Пини също искаше да говори за това, дори си позволи да се похвали пред своя кръстник за системата, която бе въвел.

— Единственото слабо място — приключи той, — е в промиването на скалите. Понякога не ги покриват добре и част от отломъците остават във водата. Друг път изпускат въжето и целия товар потъва в реката, заедно с коритото за промиване. „Чарлстън Майнинг“ разполага с голям промивен цех, със специални машини, които вършат цялата работа. Но зад тях са парите на цяла Филаделфия.

— Знам къде във Филаделфия можеш да получиш пари, ако ги искаш.

— Не искам янки в Карлингтън, братовчеде Джошуа. Нито парите им. Накрая ще закупят цялото място.

— Хайде, хайде, Пини. Филаделфия не е Ню Йорк.

Пинкни трябваше да признае, че мистър Енсън е прав. Чарлстън вече бе признал Бостън, Балтимор и Филаделфия за равни градове по история и традиция. Преди войната неведнъж тук идваха гости от тези „равни“ градове, за да гледат конните надпревари по време на седмицата на надбягванията.

— Не може ли да поговорим за това, когато се върне Шед? — запита Джошуа и се надигна. — Имам важна среща с генерала относно някои оплаквания. Ще сляза в центъра заедно с теб.

— Добре… ох, братовчеде Джошуа, що се отнася до сватбата…

— О, да. Дамите искат да обсъдят нещата. Чакай да видим… Вече сме април. Ти ще си имаш работа с доставката на промивната машина. А лятото пък е прекалено топло. Да им кажем ли, че могат да се готвят за следващия януари? Така или иначе ще се съберем за големия бал, а и добре познавам Ема и съм сигурен, че ще иска да напълни църквата. Двете с майка ти ще уточнят датата, а Лавиния може да открие бала. Така ще им дадем нещо, с което да се занимават.

Пинкни се съгласи, че най-добре ще е да се заемат с важните неща, а другото — после.

През следващия месец Джошуа Енсън ловко използва познанията си по право и човешката природа, за да повлияе на Пинкни и Шед, без те да го осъзнаят. На първи юни вече имаха наемен надзирател в Карлингтън, Пинкни и Шед разполагаха с офиси на „Броуд стрийт“, а филаделфийската банка изпрати свой представител, който да огледа Карлингтън, да се запознае с финансовото състояние на фосфатната компания „Трад-Симмънс“, всичко това като подготовка за отпускане на кредит.

Пинкни се чувстваше щастлив. Вече не се налагаше ежедневно да наглежда изкопните работи в Карлингтън, нито да дели една стая с Джим Ригс, бивш прекупвач на зърно, който сега се грижеше за магазина на компанията.

Шед също бе изключително доволен. Харесваше му, че си има свой собствен офис с табелка с името му на вратата. Освен това, значително бе нараснало възхищението му пред мистър Енсън, затова че бе успял да осигури в такива кратки срокове и при такива изгодни условия обещания кредит. Шед знаеше, че в подобни случаи лихвата достигаше двадесет процента. Готов бе дори да измисли още един анонимен инвеститор, но не се наложи. В добавка банковият кредит щеше да позволи да се разплатят с първия анонимен инвеститор. А с останалото и с припечеленото от тазгодишната памучна продукция щяха да се съберат достатъчно средства, за да започне изграждането на своя собствена памукотекстилна фабрика.

Но може би най-щастлив от всички във Филаделфия бе Едуард Пенингтън. Той знаеше, че кредитът ще е добър. Двамата с Джошуа Енсън бяха приятели още от времето, когато отидоха заедно в Принстън. Често бе посещавал с жена си къщата на „Шарлот стрийт“. А сега и синът му Нед щеше да получи възможност да види Чарлстън като представител на семейната банка. И нямаше да се налага да се притеснява за хладината в отношенията между южняци и северняци. Едуард Пенингтън бе внесъл необходимата сума, за да отърве сина си от армията. Цялата война Нед бе прекарал в дома си във Филаделфия. Мистър Пенингтън знаеше, че може да разчита на приятеля си, за да му спести някои неприятни срещи.

25.

Мистър Енсън посрещна Нед Пенингтън на североизточното железопътно депо на „Чапъл стрийт“. Той огледа с тревожно изражение двата сандъка и трите чанти, които придружаваха младия човек. След това загледа Едуард Пенингтън Трети със зле прикрито удивление.

— Здравей, Нед. Нали нямаш нищо против един стар приятел на семейството да те нарича просто Нед? Държал съм те на колене много пъти, когато още носеше пелени. Почакай за малко; ще уредя една кола да откара багажа ти. Двамата с теб ще се поразходим. От къщата ни дели само един квартал и пътят е покрит с дебела сянка от дърветата.

Но тайно в себе си предпочиташе и момчето да се качи на колата. Според големия термометър на стената на депото температурата наближаваше тридесет градуса, а младият Пенингтън бе облечен с вълнено сако и носеше кожена шапка. Твърдата му яка бе добре изпъната и гладка, което означаваше, че я е сменил, преди да слезе от влака. Нед избърса потното си лице и врата си с кърпа и вежливо се съгласи да почакат на място.

„На припек слънце, когато ей там е сянката“, помисли си с отвращение Джошуа Енсън. „Той е не само мамино детенце, но и глупак. Е, няма да е тук за дълго. Трябва да оправя документите по кредита, преди да го убие тази жега.“

Но този път находчивият мистър Енсън си бе намерил майстора. Нед Пенингтън се отнасяше с безкрайно внимание към своите задължения. Това бе първият случай, когато му поверяваха самостоятелна задача от банката и той беше добросъвестен до степен, която потискаше мистър Енсън. Искаше да знае всичко за фосфатите, включително химическото им съдържание и геологичните теории за възникването им в чарлстънска област. След като научи това, той се зае със счетоводните книги, които изучи изключително подробно. Естествено, наложи се и да отиде собственолично в Карлингтън, за да види как вървят работите. Поиска да се извършат няколко пробни сондажа на по-голяма дълбочина, за да е сигурен, че изкопните работи няма да бъдат преустановени скоро, поради изчерпване на находището. Баща му бе уверен, че един месец ще е достатъчен за изпълнение на задачата. Но не и Нед.

Докато се доберат до къщата на Енсън, гърбът на Нед бе покрит с мокри петна, а якичката му бе смачкана. Джошуа хвърли поглед към момчето, което се подпираше уморено на вратата и си спомни, че е син на негов приятел.

— Трябва да впишеш още нещо в утрешното си разписание, Нед, — рече му той с омекнал глас. — Утре ще те заведа на шивач и ще поръчаме няколко ленени костюма. По тези места лятната жега може да стопи човек.

— Не знам само как ще го храним — обърна се на вечеря мистър Енсън към жена си. Беше изпратил Нед в стаята си, за да събере сили и да си отдъхне след пътя. — Видя ли колко много яде това момче?

— Яде колкото трябва — отвърна Ема. — А като привършим храната, ще гладува заедно с нас. Няма да му навреди много.

— Ема, не бива да го правим нещастен. Пинкни разчита на този кредит.

— Тогава нека Мери Трад го храни. Още утре сутринта ще й кажа.

Мери беше очарована. Тя покани на вечеря и Ейдам Едуардс.

— Вие ще си имате ваш янки, а аз ще си имам мой, Ема. Така никой от нас няма да се чувства обиден. Освен това, дъщерята на мистър Едуардс е много привлекателно момиче и това ще се понрави на момчето на Пенингтън. Чакай да видим — ти и Джошуа, Пини и Лавиния, семейство Едуардс, аз, мистър Пенингтън. О, не се получава. Имам нужда от още една лейди. Знам, че Пини ще покани и Шед и това напълно ще обърка разположението на масата. Ще помоля Люси да дойде. Тя е такова добро момиче и винаги ми помага.

Към края на обяда Енсънови се извиниха и станаха от масата. В края на краищата, Нед имаше работа с Пинкни, а не с Джошуа. А и без това всяка вечер бяха заедно с него. Шед и Люси също споменаха, че имат други ангажименти. По обичай масата на семейство Трад бе подредена за шестима. Мери се бе погрижила всичко да е наред — менюто, цветята на масата, нейната рокля и състоянието на салфетките. И беше прекалено заангажирана с тези неща, за да забележи напрегнатата атмосфера, която цареше сред по-младите на масата. Прудънс измъчи себе си и Пинкни, като докосваше крака му под масата, докато разговаряше с Нед Пенингтън за правата върху солниците. Но Нед почти не я чуваше, защото не можеше да откъсне очи от трапчинката на Лавиния, винаги когато тя се усмихваше на Пинкни или на самия него.

Нед Пенингтън беше на двадесет и шест години. Не една и две млади дами му се бяха усмихвали многозначително — той беше добре възпитан и добре образован син на преуспяващ банкер. Но нито една от тях не притежаваше усмивката на Лавиния Енсън. Имаше нещо особено привлекателно в меките й, сочни устни и в сините очи над тях, които сякаш му обещаваха нещо или го омагьосваха, без самият той да осъзнава това. За първи път в живота си Нед се сблъскваше с мекия южняшки акцент на девойки, които при това не скриваха и възхищението си пред превъзходството на мъжа. А и никога досега Едуард Пенингтън Трети не се бе отделял от къщи за толкова дълго време. Израсъл бе под наблюдението на грижливи учители и бе обиколил Европа в компанията на един възрастен свещеник. Отначало се чувстваше потресен от привидно объркания живот, който водеха тези южняци, от липсата на ред в офисите им и склонността им към безгрижни удоволствия. Пинкни се бе извинил, че не може да го покани на нито едно от партитата, които сякаш се организираха непрестанно, а Лавиния бе настояла за компенсация да си направят и те такова. В ранния следобед Мери Трад се зае да свири на пиано, докато „младите хора“ потанцуват. Беше направо потресаващо. Почувства се засрамен от своите собствени мисли, докато се носеше обгърнал тънката снага на Лавиния, а от косите й се издигаше омаен аромат.

Но поне работата вървеше добре. Беше се запознал подробно с всички книги, заети му от мис Едуардс, и беше уверен, че знае достатъчно за минералните свойства на фосфата, за да може да се ориентира в обстановката, когато пристигне в Карлингтън. А това предстоеше да стане съвсем скоро. Нед затвори счетоводните книги на компанията и погледна своя масивен златен часовник. Седеше на бюрото на Пинкни, в неговия офис и го очакваше да се появи всеки момент. Трябваше да уточнят програмата за посещения на плантацията. Пинкни искаше това да стане след 4 юли. Смяташе, че на следващия ден след празненството работниците ще са по-склонни да спират за малко работа и да отговарят на въпросите на Нед. За Нед това беше типична проява на южняшка мудност. Днес бе едва 29 юни. Нямаше никакъв смисъл да се губят цели пет дни. Той отново вдигна капака на часовника. Пинкни закъсняваше.

През два квартала от него Пинкни също погледна към окачения на стената на склада часовник. Чувстваше се обиден, но не и обезпокоен от това, че Нед закъснява. „Сигурно се е изгубил, помисли си Пини. Бедният нещастник! Нужно му е да повтори всяко нещо поне шест пъти, докато го научи както трябва, а досега само два пъти е идвал тук.“ Зачуди се защо ли Нед бе променил намерението си да се срещнат в офиса. В бележката не се споменаваше нищо повече. Не че това имаше някакво значение. Пинкни се облегна на стената, кръстоса дългите си крака и се помъчи да прогони от главата си мислите за Прудънс Едуардс.

Двуколката на Джошуа Енсън закова пред входа на малката сграда с офиси.

— Вие иска мене занесе друго писмо, мис Лавиния? — запита Джеремая.

— Не, благодаря. Ще ме почакаш тук. Аз ще се кача горе, за да се видя с мистър Трад.

— Но, мисʼър Пинкни той в Арсенал. Аз оставил това писмо само един час назад и джентълмен на врата ми казал, мисʼър Пинкни бил вътре.

— Остави на мен да се грижа за това къде е мистър Пинкни — изкикоти се Лавиния. — Стой тук и ме чакай докато се върна.

— Мис Ема, тя стане бясна, ако държа много дълго тази двуколка навън. Тя казва, аз закарам нея на чай. Тя не казала нищо да ходя по офиси.

— Млъквай. От това, че мама не знае, никой няма да пострада. От теб се иска да чакаш, това е всичко. — Лавиния приглади косата си и слезе от двуколката. Докато се изкачваше нагоре по стълбите към офиса на фосфатна компания „Трад-Симмънс“ тя си свали ръкавиците. След това облиза устни и разтвори вратата.

— Мистър Трад, тук ли сте? О, мили боже, това не сте ли вие, мистър Пенингтън? Каква приятна изненада! — Лавиния му поднесе своята напарфюмирана, разголена до лакътя ръчичка. Той склони глава над пръстите, които бяха стиснали неговите, после се изправи. Лавиния изчака точно толкова, колкото сметна за необходимо, преди да издърпа ръката си от неговата, малко по-бавно, отколкото трябваше. Тя вдигна ветрилото си, разтвори го и помаха с него пред лицето си. — Струва ми се, че се изчервявам, сигурно ще е от жегата тук. — Нед се втурна да отвори прозореца, при което си удари болезнено крака в ръба на бюрото.

Докато беше с гръб към нея, Лавиния направи три крачки и застана между него и креслото за посетители. Когато Нед се извърна, ветрилото се вееше още по-тревожно.

— Много сте мил, мистър Пенингтън — произнесе тя с отпаднал глас. — Сигурна съм, че онова, от което имам нужда, е малко свеж въздух. — Тя лекичко се залюля. — Мога ли да поседна за малко?

Нед почти се затича. Ами ако припадне? Колко невъзпитан е, че не я покани веднага да седне.

— Моля — опита се да каже, но се задави и махна с ръка към креслото, докато бързаше към Лавиния. В същия миг тя пристъпи и за негов най-голям ужас ръката му докосна гърдите й. Слава богу, изглежда, че тя не забеляза това. Сред шума на полите си, Лавиния се отпусна грациозно в креслото и се облегна назад. Нед продължаваше да я придържа за ръката. Лавиния тихичко изпъшка.

— Простете — измърмори объркано Нед. — Аз не исках…

Тя се приведе напред и Нед отстъпи. Ръката му бе изтръпнала и сякаш в нея се бореше някакво страстно желание да се протегне отново и да докосне меката, закръглена плът, допирът от която се бе отпечатал дълбоко в съзнанието му.

— О, не се извинявайте, мистър Пенингтън. Грешката е изцяло моя. Пинкни — искам да кажа, мистър Трад, — все ми се присмива за това колко съм неловка.

— Но това не е вярно, мис Енсън. Когато танцувах с вас, имах чувството, че се нося из облаците.

Лавиния го погледна с широко отворени очи. Сетне сведе поглед към сгънатото на скута й ветрило. Усмихна се, трапчинката цъфна на брадичката й и Нед Пенингтън почувства, че коленете му омекват. „О, божичко, рече си той. Как бих искал да докосна с върха на езика си тази трапчинка! Май съм извратен.“ В този миг като през мъгла до него достигна звънливият смях на Лавиния.

— Не бива да ми говорите така, мистър Пенингтън. Ще ми завъртите главата. — Тя хвърли поглед към влажното му чело и изпълнени със страст очи и после се наведе. — Ако кажа на мистър Трад, че сте флиртували с мен, той ще бъде ужасно разгневен. — Отново се очерта трапчинката й. — В края на краищата, макар и само да сме сгодени, трябва да се спазва благоприличие. — Тежките й клепачи се вдигнаха бавно, сякаш за да дадат възможност на Нед да осъзнае онова, което е казала, след това сините й очи го фиксираха, големи и невинни.

— Аз… аз само си помислих… аз не знаех… — заекваше Нед.

— Искате да кажете, че не сте знаели? Но разбира се, откъде ще знаете? — Големите й очи се изпълниха със сълзи. — Виждате ли, всичко стана заради войната. Имаше едно момче — аз бях много малка, още носех плитки — което обожавах. И когато ми казаха, че е загинал, това разби сърцето ми. В края на краищата всяко малко момиче има сърце. — Две едри сълзи се спуснаха надолу, едната пое към треперещата й устна. Последва измъчена усмивка и сълзата потъна, пленена от трапчинката. Нед почувства, че устата му е пресъхнала. — Предполагам, че ме мислите за глупава. Такава бях. Но след това просто не можех да се накарам да мисля за други момчета. По-късно, когато войната отмина, вече бях достатъчно голяма, за да ме сгодяват. Но това означава хората сами да се представят, а това не беше благопристойно. Разказах за затрудненията си на братовчеда Пинкни, който винаги ми е бил като баща. — Лавиния притисна ръце към гърдите си. — И той ми даде своята дума. Обещах му да го освободя от нея, веднага щом пожелае да се ожени. Аз самата не вярвах, че някога ще пожелая да го сторя. — Тя притисна устата си с ръка, после лекичко я отвори и прехапа показалеца си. За миг Нед зърна блестящите й зъби и розовото й езиче отзад. Усещаше, че диша все по-трудно. Отчаяно се мъчеше да каже нещо.

Лавиния изхлипа. От очите й бликнаха сълзи.

— Моля ви, недейте! — Нед протегна умолително ръце. И някак от само себе си тръпнещото тяло на Лавиния се озова в прегръдките му.

— Успокойте ме! — прошепна тя в ухото му.

Нед почувства, че губи контрол. Устните му се плъзнаха по измокрената от сълзи буза, спуснаха се към трапчинката и после, не срещайки никаква съпротива, се спряха върху отворената уста на Лавиния. Главата му се завъртя, ръцете му докоснаха влажното й лице, косата и после забранените полукълба на нейните гърди.

— Кажи, че ме обичаш, Нед!

— Обичам те, обичам те!

— Кажи, че си луд по мен.

— Да. О, боже, да!

Лавиния се усмихна и го целуна по ухото.

— Толкова съм щастлива! — каза тя.

Когато не след дълго се появи Пинкни, Нед вече си беше отишъл. Молбата на Лавиния да й прости и да я разбере, прозвуча безстрастно. Отговорът на Пини беше такъв, какъвто трябваше да бъде. Когато разказа на Шед, че Лавиния и Нед ще се женят, приятелят му само лекичко кимна. Но след като Пинкни излезе, той се смя, докато го заболя коремът. През цялото време на срещата той се бе намирал в съседния офис, зад леко открехнатата врата, незабелязан от двойката.

— По-чисто изпипана работа не бях виждал — превиваше се той. — Тази малка хитруша трябва да се захване с политика. Онези тлъсти мошеници ще има какво да научат от нея…

Джошуа Енсън не изпита никакви угризения, когато узна, че трябва да даде благословията си на Лавиния и Нед. Не харесваше момчето, но също така не харесваше кой знае колко и Лавиния, което призна с изпълнена със съжаление усмивка пред жена си. Смяташе я просто за безсърдечна двуличница. Докато Нед бе все още замаян от своя късмет, той уреди с Ейдам Едуардс да ги венчае в салона на къщата на „Шарлот стрийт“, купи им билети за Филаделфия и си осигури всички необходими подписи за получаване на кредита.

— А сега, скъпа Ема, мисля, че е време да посетим този твой братовчед в Савана. Дори ако трябва да се настаним в хотел. Нека събитията малко се поохладят. Хората ще ни одумват поне още месец, след онова, което направи дъщеря ни.

На „Мийтинг стрийт“ Мери лежеше в стаята си с влажна кърпа на главата и за всички посетители „не си беше у дома“. Пинкни замина за Карлингтън, за да проучи най-удобното място на реката за построяване на промивен цех и да потъне поне за седмица в пиянска забрава.

Бащата на Шед отново беше болен.

А Люси Енсън покани Прудънс Едуардс на чай. Надяваше се да намери подходящ начин, за да задвижи нещата между Пинкни и нейната приятелка. Сега, когато Лавиния си бе отишла, нямаше никаква причина да не се оженят. Един Трад би могъл да се ожени дори за дъщерята на Ейб Линкълн и тя щеше да бъде приета от всички в мига, в който си смени името.

Но още с първите й настоятелни думи Прудънс я прекъсна.

— Пинкни и аз? Ти си луда! — Тя избухна в плач. Да, призна си, обича го; а след това изля цялата си болка и отчаяние. Никога не бе вярвала, че може да обича когото и да било; отначало не го обичаше, вярно, желаеше го, но не го обичаше. Дори не знаеше, какво е това любов. Докато не бе станало късно.

— Но, Прудънс, Пини сигурно те обича. Той никога не би си… искам да кажа, сигурно е прекалено завладян от чувствата си, иначе щеше… — Резкият смях на Прудънс прекъсна обърканите й обяснения. После тя й разказа набързо за своята кариера преди Пинкни. И след това.

— Готова бях да легна с всеки червенокос мъж, който ме пожелаеше. Пък дори и да е еднорък. Представях си, че това е Пинкни. Все си мислех, че някой ден ще се спусне самият Архангел, за да ме накаже със смърт. Най-често подобни мисли ме спохождаха в църквата.

Люси мъчително си пое дъх.

Прудънс погледна към своята единствена приятелка, на чието лице бе изписано отвращение.

— Каквото и да си мислиш за мен, Люси, аз самата си мисля два пъти по-лоши неща за себе си. Отгледана съм с мисълта, че мъжът е греховно създание. Всичко, което съм вършела през живота си, като се започне от това, че при раждането си съм убила собствената си майка, всичко е било грях. Така и продължих: бях мързелива, алчна, не уважавах баща си, не обичах Бог — бях грешна във всичко. Мисля, че това дори ми допадаше. Идваше ми отвътре. Така че, както сама разбираш, когато се влюбя в някого, най-доброто, което мога да направя за него, е да съм далеч. А този го обичам. Дори не мога да се преборя със себе си. Какво да сторя?

Люси я прегърна и двете заплакаха заедно. Когато сълзите им пресъхнаха, тя взе ръцете на Прудънс в своите.

— Нали ми каза, че училището ти е било полупразно? — рече тя.

Прудънс кимна.

— Не само моето. Всички. Мислехме си, че знаем всичко. Мислехме, че е достатъчно да свалим оковите на черните и те ще пламнат от желание за знания. Че достатъчно ще е да ги образоваме и те ще ни обичат. Ще ни обичат много. Е, да, изпратиха децата си да учат. Но те спряха да идват, още щом се научиха да четат „котка“ и да пишат имената си. А по улиците бандите им пребиваха от бой всеки попаднал им бял, пък бил той и янки мисионер аболиционист. Какво си мислехме, като дадохме свободата на тези бедни създания, без дори да разполагаме с необходимите средства, за да се грижим за тях? Бяхме престъпно безгрижни. И несправедливи. Дори Архангелът започва да се съмнява в себе си. Това е чудо, в сравнение с което отдръпването на Червено море изглежда детска работа. Божичко, Люси, всичко, с което се захващам, се проваля. Толкова съм ядосана. Искам да направя нещастен целия свят.

— Дори и Пинкни.

— Най-вече Пинкни. Защото той е прекалено благороден, за да продължи да спи с мен. Все още го иска, макар не както преди, но няма да го стори. Защото е джентълмен до мозъка на костите си. И аз го мразя.

Люси я слушаше мълчаливо.

— Добре — проплака Прудънс. — Не го мразя. Обичам го, желая го, но не мога да го имам. Какво да сторя? Да се хвърля от кулата, веднага след като оня тъп караулен извика своето „всичко е наред“?

— Най-доброто, което можеш да направиш, е да се махнеш от тук. Иначе само измъчваш себе си от желание към него. А когато разбереш, че е неизпълнимо, постепенно ще се примириш, а после, след известно време желанието ще угасне. — Гласът на Люси беше равен и уверен.

Прудънс вдигна очи към тавана. Чувстваше в себе си някакъв нов, различен от досегашния срам. Съвсем беше забравила за Ендрю.

— Как мога да говоря така с теб, Люси? Искрено съжалявам. Ще ми простиш ли?

Люси се усмихна.

— Няма какво да ти прощавам. Стига да ме послушаш. Страшно се привързах към теб, Прудънс, и не бих искала да те виждам, че страдаш. Искам просто да ти предам малко от моя опит. Сигурна съм, че ако успея да ти помогна, тогава няма да се чувствам толкова зле и самата аз.

Този път Прудънс бе тази, която прегърна своята приятелка.

— Знаеш ли — отрони тихо тя, — веднъж казах на Пинкни, че не искам да се ангажирам с него, защото го обичам прекалено много. Мисля, че тогава бях искрена и говорих разумно. Време е вече да изпълня това, което му бях казала. — Тя се изправи решително. — Ще ми липсваш, Люси.

— И ти ще ми липсваш. Ще ми пишеш ли?

— Не. Не искам и ти да ми пишеш. Иначе ще ми се прииска да се върна.

— Къде ще отидеш?

— Не зная. Църквата има мисионерски училища на най-невероятни места. Ще те видя отново преди да замина. Необходимо им е известно време, за да ми намерят ново място.

— Аз почти винаги съм тук. Ако имаш нужда от приятел.

— Бог да те благослови, Люси. — Прудънс се засмя. — Чуй ме само как говоря — като самия Архангел. Но наистина го мисля. — Тя целуна Люси по бузата и бързо излезе.

Шест седмици по-късно Мери Трад даде прощален обяд по случай заминаването на Прудънс Едуардс. Вече никой не говореше за скандалната раздяла между Лавиния и Пинкни. Хората бяха далеч по-заинтересувани от новия Губернатор, който назначиха янките. Робърт Скот беше бивш полковник в едно подразделение от Охайо, след това се бе издигнал до важен пост в администрацията на Фридман. Говореше се, че понякога така се натрясквал, че трябвало да го носят до кабинета му и че дори черното мнозинство в Палатата на представителите обмисляло как да го дискредитира. Не по-малко цветист бе човекът, когото черните бяха избрали за конгресмен, макар да не беше такъв пропаднал пияница. Боун бе професионален комарджия и картоиграч от остров Роуд.

По време на споменатия обяд Мери не пропусна да подразни добронамерено Ейдам Едуардс за този политик от неговия роден щат. В отговор Едуардс избухна в смях. Дъщеря му изглеждаше изумена.

— Направо ще припадна — прошепна тя на Люси. — Той се засмя. Той наистина се засмя!

На следващия ден тя отпътува за Балтимор, а там се качи на кораб за Сандвичевите острови, където имаше англиканска мисия.

А в къщата на Традови отново настъпиха спокойни летни вечери зад дебелите завеси, които отблъскваха топлината. Мери и Пинкни бяха еднакво щастливи от настъпилите спокойни дни.

26.

В имението не оставаше време за почивка. Наближаваше жътва. На десети септември водата от оризищата бе източена, за да засъхне калта. И всеки път, когато поради дъждовното време се налагаше да ги наводнят отново, Джулия започваше страстно и ядно да кълне едновременно на няколко езика, които Стюарт и Лизи не познаваха. И всички непрестанно се оглеждаха за признаци на ураган.

А в същото време прибраха реколтата от грах и вече узрялото жълтеникаво грозде, от което Лизи беше направо очарована. Зърната бяха толкова едри, че само едно от тях можеше да изпълни устата й, а сладкият сок, който потичаше, когато спукваше със зъби обвивката, й се струваше като божествен нектар. Не можеше да се спре да яде. Още по-забавно бе да гледа как се прави гроздово вино. Дилси й позволи да затвори една от бутилките, напълнени с готовото вино. Само след половин ден то избухна с невъобразим трясък. Освен това я научи как да прави сладкиш със сушени праскови, мек и ронлив. Джулия, която непрестанно бързаше нанякъде, намери време при едно от минаванията си през кухнята да й разкаже съкратената версия на „Али Баба и четирийсетте разбойника“. На следващия ден започна беритбата на фъстъци. Лизи и Дилси свариха част от тях, а друга част изпекоха във фурната. По-голямата част от реколтата се пазеше за храна на прасетата. Същата нощ двамата със Стюарт се хванаха на бас кой ще събере повече празни черупки от фъстъци. Лизи спечели от Стюарт едно пени, но сетне се превива цяла нощ от страшни болки в стомаха. Изяла бе прекалено много. Така че на следващия ден загуби пенито при утрешното надбягване до реката. Вече се отнасяше с ентусиазъм към къпането; любимото й занимание бе да се залюлее на въжето и после да тупне във водата, стиснала нос с пръсти. Но никак не обичаше да си потапя главата. Стюарт почти винаги я изпреварваше, както под, така и над водата.

А после дойде октомври. Опасността от ураган отмина. Нощите взеха да стават хладни, а дните вече не бяха така горещи и лепкави. Семейството отново се върна в голямата къща, Джулия официално закри сезона за къпане и отново се зае с учебните занимания на Лизи.

Само на три пъти Лизи бе освободена от тях — първия ден на жътвата, първия ден на вършитбата и първото веене.

За Лизи жетвата беше като бавен и красив танц. Жени и мъже пристъпваха през високите оризови класове, сякаш се носеха през море от слънчева светлина. Разтваряйки се пред тях, оризът се полюшваше на вълни, после, когато отминеха, отново се затваряше. Почти невидими бяха малките ръжени в ръцете им, само от време на време остриетата им проблясваха под слънчевата светлина. Изглеждаше, сякаш косят с магия златокосите глави из полето. Движеха се с бавен, неуморен ритъм и не спираха да пеят. Всеки от тях изпълняваше най-малко две норми. Реколтата бе повече от изобилна, времето се задържа добро и когато приключеха с жетвата, чакаше ги голямо празненство.

Жетвата отне близо две седмици. По-голяма част от купите бяха прекарани с плоскодънни лодки до хамбара и там бяха складирани за по-нататъшен транспорт. Джулия обясни на Стюарт, че ще ги превържат на вързопи и така ще ги закарат в града. Останалата в полето слама ще бъде събрана за храна на животните. Джулия тържествуваше. Оризът бе с отлично качество, сигурно на бушел се събираха най-малко четиридесет и седем фунта. За среден добив се считаха четиридесет и пет, а четиридесет и шест фунта вече означаваха много добър такъв. Реколтата беше великолепна.

— Обзалагам се, че ще съберем по четирийсет бушела от акър. Цената през тази година ще достигне долар и четвърт за бушел, защото миналата реколтата бе слаба. Това означава близо петдесет долара на акър. Дори татко не е мечтал за нещо по-добро!

— Ще бъдем ли отново богати, лельо Джулия?

— Не, Стюарт. Съмнявам се, че някога пак ще сме богати. Но поне ще можем да покрием загубите си от миналата година. И ще имаме добро зърно за следващата сеитба. За мен и това е достатъчно.

— А сега какво предстои, лельо Джулия?

— Утре е вършитбата. Винаги я правим на ръка. Мелницата може да смачка зърната.

Лизи бе щастлива, че поне за ден ще се отдели от книгите и ще отиде в хамбара. Гледаше как жените вършеят с камшици над разхвърляните по земята снопи и подвикваше от удоволствие, когато отделни зърна подхвръкваха във въздуха. Помоли се да й позволят и тя да опита и почти всички спряха работа, докато една едра жена с широка усмивка й показа как се прави. Беше доста по-трудно, отколкото изглеждаше. Когато се върна обратно на платформата, беше неутешима. След като приключиха с разслояването на оризовите снопи, жените се отдръпнаха, а на тяхно място застанаха мъжете с тежки дървени млатила. Те се заеха да удрят с всичка сила, докато се отделят и онези зърна, които не бяха паднали от ударите на камшиците. Този път Стюарт бе този, който поиска да опита. Но той се провали още по-драстично от Лизи. Тя се почувства доста по-добре. Джулия ги изпрати вкъщи да вечерят. А тя остана, докато всичкото зърно бе прибрано в горната част на плевника, за да чака следващата сеитба.

На следващия ден Дилси продуха първият ориз и го сготви за обяд. Винаги след това, когато си спомняше за прекараната в имението една година, пред очите на Лизи изникваше преди всичко този момент — на веенето.

Церемонията беше проста и примитивна. Изсипваха оризовите зърна в един дълбок хаван, издълбан от кипарисов дънер, след това ги начукваха с един дълъг дървен чукан, докато се напука обвивката. После зърната се пресипваха в широки и плитки кошници. Дилси подемаше някоя бавна песен, докато полюшваше кошницата в бавен кръг и от време на време я подрусваше, при което оризът подскачаше във въздуха. Вятърът отнасяше плявата встрани, а пречистеният ориз се спускаше като бял дъжд обратно в кошницата.

Както в града, така и в плантацията всеки ден за обяд поднасяха сготвен ориз. Когато вятърът бе подходящ, Дилси продухваше достатъчно количество, за да ядат една седмица. Хипнотизиращата магия на полюшващата се кошница и блестящият сребрист ориз, който се спускаше сред дъжд от плява, бяха очаровали Лизи още първия път, когато присъства на тази сцена и продължаваха да я очароват всеки следващ път. Дилси обеща да я научи, но ръцете на момичето бяха твърде къси, за да държат голямата кошница. Знаеше обаче, че расте и измерваше темповете на този растеж именно по това докъде достигат ръцете й, когато обгърне кошницата.

При първото веене на зърната, едвам можеше да я задържи. През ноември дойде деветия й рожден ден и Дилси й подари една кошница, която бе изплел за нея Соломон. Беше доста голяма, но все пак вече можеше да я хване здраво. Това бе най-добрият подарък, който получи, по-хубав дори от илюстрования атлас, подарен й от Джулия, или еленовите рога, които пожертва за нея Стюарт. Бяха най-големите в неговата колекция от простреляни животни. В кухнята имаха повече дивечово месо, отколкото можеха да сготвят.

Вярна на думите си, Дилси посвещаваше по един час всеки ден, за да научи Лизи да вее ориз. Джулия забеляза това, но нямаше нищо против. Вече наближаваше краят на тази година. Нека детето се радва на всичко в плантацията, докато може. Поработила бе здраво и дори ако упражненията й по пиано да пострадаха малко от честите посещения в кухнята, в това нямаше нищо лошо. Лизи съвсем не бе надарена в музикално отношение. А даваше признаци да стане добра готвачка. Така или иначе второто може би щеше да й е нужно повече, когато се пренесеше в света извън имението.

В средата на декември Джулия върна децата у дома, на „Мийтинг стрийт“. Стюарт беше мълчалив и през цялото време се бореше с напиращите в очите му сълзи. Лизи пееше коледни песнички на мечо. Прибрала бе в куфара си дрехите за езда, които бе ушила за нея Пенси и които се надяваше никога вече да не облече, една книга, между чиито страници бяха притиснати изсушени цветя и растения с грижливо изписани имена, гума — подарък за Пинкни, с гравирани върху й неговите инициали, една бродирана кърпа за майка й и малко сладко от ягоди, запечатано с парафин, който едва ли би спрял Софи. Беше се научила, макар и доста зле, да свири на пиано, да убива с боен вик водни костенурки, да бродира сравнително добре, да говори малко френски, да подрежда масата за обяд, да плува безстрашно и още на две много важни неща: че оризът трябва не само да се яде, но и да се уважава и че момчетата са по-важни от момичетата. На всичко това я бе научила Джулия.

Елинър Олстън направи Лизи героиня на деня, когато момичето се върна в училището през януари, като й позволи да демонстрира уменията си в поднасяне на чай и разговорен френски. После всичко продължи постарому. На следващата сутрин бе наказана в ъгъла, за това, че предаде бележка на Керълайн Раг в часа по аритметика.

Стюарт се радва на популярност значително по-дълго време. Той също ходеше на училище. Нямаше вече уроци при Уентуърт. През 1867 преподобният доктор А. Туумър Портър, известен чарлстънски свещеник, откри училище с помощта на епископските църкви от масачузетската епархия. Нарекоха го Църковно училище на Светото обединение и бе предназначено специално за децата на плантаторите, като осигуряваше не само образование, но и спане и прехрана. Вноските бяха минимални; малко бяха онези плантатори, които можеха да си позволят лукса да отделят средства за училище, когато трябваше да възстановяват опустошената от армията на Шърман земя.

Когато Стюарт се върна в града, доктор Туумър бе издействал от Федералното правителство да му бъде преотстъпен един неизползван арсенал, който се намираше в съседния на църквата квартал. Това беше голяма тухлена сграда и трите етажа бяха достатъчно просторни, за да поберат всички класни стаи и ученици. Пред самия арсенал имаше просторен двор с пилон за знаме в центъра. Не след дълго момчетата зарязаха топката и започнаха да играят на войници, марширувайки с пръчки на рамо, сякаш носеха пушки. Когато през 1868 година Джулия, в качеството си на плантатор, записа Стюарт в училището, то вече носеше неофициалното название Академията на Портър. Образователният стандарт бе доста висок и учениците от класа, в който изпратиха Стюарт, бяха с две години по-млади от него. Но това не го притесняваше. Чувстваше се като лъва на лагера. Всички бяха чували за побоя, който му бяха нанесли хората на Деди Кейн и момчетата слушаха с благоговение заканите на Стюарт за кървава разплата.

— Веднага, щом порасна, ще приключа с деянията на тази отрепка — повтаряше непрестанно Стюарт. Никой не се съмняваше, че ще го стори. Беше само на петнадесет и доста слаб за възрастта си, но въпреки това никой не се съмняваше в думите му.

През тази година доктор Портър бе важен фактор в живота на Мери Трад, също както и в живота на сина й. Той я бракосъчета с Ейдам Едуардс. Посещението на Нед Пенингтън не бе завършило само с неговия роман. Никога преди това Ейдам Едуардс не бе изпитвал такова щастие, както по време на обедите у Традови, давани в чест на Нед. И причината не бе само в чудесните ястия, защото пътят към сърцето на Едуардс съвсем не водеше през неговия стомах. По-скоро се дължеше на чувството за уют и спокойствие в една добре поддържана къща. Прудънс никога не бе обръщала внимание на онова, което яде. И никога нямаше цветя на масата им. А обядите при Мери Трад бяха като едно откровение. И когато преустановиха така внезапно и дълго време Мери „не си беше у дома“, Ейдам Едуардс се почувства сякаш е бил изхвърлен на улицата. Изведнъж осъзна, че в Мери е събрана цялата топлина, която бе липсвала в живота му. Обясни й се в една дълга и стилна реч. Мери поплака малко и после сложи ръката си в неговата. Ожениха се през май.

Разбира се, преди това Мери се посъветва с Пинкни. В края на краищата, той беше глава на семейството. Пини й даде благословията си и настоя да остави Лизи и Стюарт в Чарлстън. Едуардс възнамеряваше да приеме поканата на една църква в Брун Маур, Пенсилвания. Мери поплака малко, но за Пини бе съвсем ясно, че ще се съгласи с радост.

— Така и не знаех как да постъпя с децата — призна си неочаквано тя.

Лизи се зарадва на оживлението, което настъпи покрай сватбата на майка й. Джулия преотстъпи Пенси, за да помогне в подготвянето на сватбените дрехи. И без това модата бе отишла далеч и роклите сега изглеждаха съвсем различно. Налагаше се да прекроят почти всички дрехи на Мери, които все още можеха да се носят. Онези, които бяха прекалено износени, скъсиха за Лизи. Така тя се оказа притежателка на пет рокли с ръкави достатъчно дълги да покрият китките й и поли, стигащи до ботушите. Лизи побърза да се покаже с тях на Пинкни и Шед, като се завъртя елегантно, без дори да падне книгата от главата й.

Но най-хубавата вест бе, че Мери възнамерява да вземе Софи със себе си, когато тръгне. Лизи призна на Шед, че това е най-щастливият миг в живота й. А когато малко по-късно му разкри някои от методите за отглеждане на деца, които бе приложила спрямо нея Софи, Шед я придърпа и мълчаливо я притисна към себе си.

След като Мери замина, Лизи автоматично стана господарка на къщата. Това беше ръководна позиция. Тя се разположи на онзи край на масата, който беше обслужван пръв, звънеше на Илайджа, когато трябваше да се поднася следващото меню, обмисляше какво да се готви, важничеше, когато пиеха чай и нареждаше на всички наоколо.

Всичко изглеждаше много ексцентрично — двама млади мъже под чехъла на едно малко момиче, но Чарлстън открай време беше толерантен към ексцентричността. А и нещата вървяха добре. Уроците на Джулия очевидно си казваха своето и веднага щом слугите се увериха, че малкото момиче знае какво прави, те й отдадоха дължимото уважение, без да губят от любовта, която изпитваха към нея. Пинкни и Шед все още гледаха на нея като на малко дете и изглежда не можеха да разберат онова, което върши.

И двамата бяха прекалено заети със собствените си грижи, за да се запитат защо толкова често Лизи търси успокоение, сядайки на коленете ту на единия, ту на другия. Пинкни пътуваше често до Карлингтън. Новата промивна техника бе увеличила толкова много ефикасността на работата, че се налагаше да се разширят изкопните операции. А и беше засипван с многобройни покани. Един двадесет и шест годишен ерген, носещ фамилията Трад и занимаващ се с проспериращ бизнес беше примамка, която караше всички майки на неомъжени момичета да тръпнат. Самите девойки обръщаха внимание единствено на неговата едра, мускулеста фигура, блестяща усмивка и галантни маниери. Те бяха още по-запалени от майките си. Пини знаеше добре правилата: внимаваше да не обърне прекалено внимание на някое от момичетата. Подобно нещо би довело незабавно до предпоставки за обявяване на годеж, а той нямаше никакво желание да се опари втори път.

Приемаше поканите, но знаеше добре, че в никакъв случай няма да позволи да го оженят.

Що се отнася до Шед, идеята за брак никога не бе измъчвала мислите му. Единственото, което го занимаваше, беше строежът на памукопредачната фабрика и градът около нея. Наричаше го Симмънсвил и това го караше да се чувства като крал. Така се чувстваше и момичето, което бе настанил в една от първите завършени къщи. Името й беше Гарнет Пърл Честър, Шед наричаше къщата й „бижутерска кутия“, а тя намираше определението му за едно от най-елегантните, които някога е чувала.

Гарнет притежаваше онази мургава, ранно напъпила красота, с която се отличаваха момичетата от планинския район, откъдето идеше. Беше избягала от къщи с един мъж, който я бе зарязал след няколко месеца, а сетне се бе отправила да скита из щата, докато накрая се подреди на опашката от хора, които чакаха за работа пред офиса на симмънсвилската памукопредачница. Шед я издърпа от опашката, купи й нови дрехи, настани я в бижутерската кутия и я заплаши, че ще я убие, ако позволи на някой друг мъж да я докосне. Тя сметна, че й е излязъл късмета. Желанията му бяха прости и никога не я биеше — две качества, които не бе срещала при мъжете, с които досега се бе сближавала. Освен това, той прекарваше по-голямата част от времето си из помещенията на фабриката, където непрестанно се изпитваха новозакупените машини.

Стюарт, единственият, който би могъл да оспори властта на Лизи в къщата на Традови, рядко се вясваше в семейството. Почти всички ваканции, давани от Портър, прекарваше в имението, с изключение на коледната, когато самата леля Джулия дойде в града и отне водещата роля на Лизи. Последвалите две седмици бяха единственият мрачен период в живота на Лизи. Вече с лекота се справяше с училищните си задължения, двете с Керълайн Раг бяха станали неразделни приятелки и Лизи гледаше на задълженията си в къщата като на естествено продължение на онова, което бе научила в имението. Дори и да се появеше нещо, с което да не може да се справи, винаги можеше да потърси помощ при Шед и Пини или да се оплаче на красивата кукла, която й бе изпратила Мери от Пенсилвания. „Клариса“ беше най-добрият слушател.

Независимо от всичко, животът течеше щастливо в тази малко странна къща. Заедно с всички жители на юг от Броуд и нейните обитатели бяха развълнувани, когато през 1869 инсталираха уличното осветление; почти не обръщаха внимание на новите сгради, които се издигаха в покрайнините на града. Това си беше работа на „новите“, не на чарлстънци. Макар че много от коренните жители на Чарлстън намираха препитание в новосъздадените там офиси, те се връщаха да обядват в центъра, а и вечер не се задържаха.

Независимо от проблемите по изграждането на фабриката, Шед все по-често обръщаше внимание на съобщенията за странната организация, която била създадена в северната част на щата. В началото всички се смееха на името Ку-Клукс-Клан и на причудливата идея мъже да носят островърхи шапки. В чарлстънския ежедневник почти нищо не се споменаваше за нея или за щатската милиция от черни, която губернаторът Скот бе събрал като отговор на появилата се организация. Надигна се недоволен ропот, едва когато през 1870 губернаторът получи подкрепления от Вашингтон, макар че нито едно подразделение не бе изпратено в Чарлстън. В интерес на истината, янките в града дори бяха почнали да намаляват. През същата година бяха затворени и всички училища за ликвидиране на неграмотността.

През 1871 година Скот беше дискредитиран. Неговите съпартийци си затвориха очите пред факта, че бе натрупал щатски дългове в размер на над петнадесет милиона долара. Възмутиха се едва, когато научиха, че е подписал нов заем, без дори да се консултира с тях, както изискваше процедурата. Принудиха го да напусне опозорен поста си, под ескорта на същите тези подразделения, които бе поискал предишната година. А на негово място дойде Франк Моузес, който крадеше с далеч по-голям финес.

— Пини!

— Да, мадам. Да не възнамеряваш да ми се караш, че не си изядох обяда? Много е жилав.

— Пини, не ме ядосвай! Трябва да говоря с теб за нещо много важно.

Той остави вестника и направи опит да се усмихне. „Началническите“ пристъпи на Лизи винаги го забавляваха, но той знаеше, че тя ги взима на сериозно. Разпореждаше се из къщата като някоя стара госпожа.

— Какво има, бебче?

— Погледни ръцете ми. — Тя ги протегна към него. Пинкни се изправи разтревожен.

— Какво има? Обрив? Удари ли се?

— Не, глупчо. С подобни неща и сама мога да се справя. Това, което не е наред, е пред очите ти. На показ. Пини, не виждаш ли, че раста като гъба?

Той осъзна изумен, че тя е права. И как досега не го бе забелязал? Роклята й стигаше едва до коленете, а ръцете й се показваха на три инча отвъд края на ръкавите, които бяха доста прокъсани.

— Миличка! На колко години е тази рокля?

— Получих я, когато мама се омъжи.

— Но това беше преди повече от две години! От тогава не си ли получавала нови дрехи?

— Обувки. Само от това имах нужда. Но сега изведнъж започнах да раста ужасно бързо. И вече имам нужда от всичко.

— И ще го имаш… Единственият проблем е, че не зная от какво се нуждае едно малко момиче. Знаеш ли откъде да го купим?

— Не знам.

— Да попитаме братовчедката Люси Енсън. Тя сигурно ще знае. Какво ще кажеш да отидем при нея?

— Трябва да помисля. Тя самата не се облича кой знае колко добре.

— Облича се като лейди.

Лизи сбърчи вежди. Пини знаеше какво означава това. Зачака я да вземе решение.

— Кога най-рано можем да отидем? — запита Лизи. — Ах, Пини, още нещо…

— Да? Какво е то?

— Искам рокля за голямо момиче, а не бебешки дрешки. Скоро ще съм на дванайсет, знаеш нали?

— Да, мадам, тоест мис Трад…

Люси беше тази, която отвори, когато почукаха на вратата.

— Вървете си — проплака тя. — И не се приближавайте. Ендрю е болен. Доктор Перигрю се опасява, че е хванал жълтата треска.

Пинкни метна Лизи на рамо като чувал с картофи и побягна по улицата. Веднага, щом се прибра, извика на слугите:

— Никой да не излиза навън, докато не ви кажа. И никого няма да пускате в къщата. В града има жълта треска! — При тези думи Клара и Хети нададоха уплашени писъци. — Илайджа, отведи ги в кухнята и се опитай да ги вразумиш.

Лизи остана в креслото, където я бе стоварил Пинкни. Очите й бяха разширени, устните й трепереха. Пини коленичи до нея.

— Съжалявам, че те уплаших, бебче. Но трябваше да се действа бързо. Знаеш ли какво е това жълта треска? — Лизи поклати глава. — Една ужасна болест. Никой не знае откъде идва, нито каква е причината, но покосява много хора. Някои от тях умират. Не исках да те хване и теб, затова побягнах. Щом Ендрю я има, всеки, който влезе в къщата, може да я прихване.

— А защо Люси не избяга?

— Защото Люси веднъж вече я е преболедувала. Втори път няма да я хване. Аз също съм я изкарал, още преди ти да се родиш. И мен няма да ме хване. А сега трябва да свършим някои работи.

— Ще трябва ли да напуснем града?

— Не знам къде бихме могли да отидем. Започне ли веднъж, треската може да се появи навсякъде. Мисля, че най-безопасно ще е да си останем у дома. Ще отскоча до доктор Трот за малко пиретрумова пудра. А ти ще си вържеш кърпа на устата и после ще поръсиш пудрата навсякъде из къщата. Да не забравиш да си сложиш и ръкавици. А като престанат да се вайкат слугите, можеш да ги накараш да ти помагат.

— А защо ти не ми помогнеш?

— Мъничка моя сестричке, вече си достатъчно голяма, за да го направиш сама. Аз трябва да помогна на Люси. Щом сама отваря вратата, сигурно е останала без прислужници. Ендрю е моят най-стар приятел и сега се нуждае от помощта ми.

— Ами ако се разболея, Пини?

— Моя миличка Лизи, достатъчно е само да почнеш да подсмърчаш и аз веднага ще дотичам при тебе.

— Наистина ли?

— Честен кръст.

— Добре тогава. Побързай, защото Люси изглеждаше много изморена.

Пинкни я прегърна и излезе забързан.

27.

— Какъв ужасен късмет! — измърмори Ендрю, когато Пинкни влезе в стаята. Гласът му бе слаб и под привидната му самоувереност прозираше маската на страха.

— Цяла седмица нямах възможност да дойда. Не можеш ли поне да ми кажеш „здрасти“?

— По дяволите, не се оплаквам от това. Люси ми каза, че не можеш да се отървеш от зрелостнички. Яд ме е само, че съм ужасно слаб. И ми е студено. През юли. А и знаеш ли, Пини, болят ме краката. Как стана така, дявол да го вземе, че след като години наред не чувствах нищо, изведнъж ме сграбчи тази проклета треска!

Пинкни хвана горещата ръка на Ендрю в своята. Нищо не можеше да каже. Ендрю го погледна с присвити очи; лицето му пламтеше, а устните му бяха тъмночервени. Когато отвори уста, Пинкни забеляза, че езикът му е покрит с кървавочервен налеп. Налице бяха всички белези на жълтата треска. Люси му бе съобщила, че вдигал до четиридесет градуса по време на пристъп. Пини знаеше, че при следващите пристъпи температурата ще е по-висока.

Люси влезе безшумно с леген вода.

— Пинкни, ще се отдръпнеш ли за малко? Искам да измия Ендрю с навлажнена гъба.

— Дай на мен.

— Не. Знам, че му харесва. Винаги аз го правя. Ако искаш, можеш да ми помогнеш като начупиш малко лед. Ще го намериш в охладителя на килера.

Пинкни отсъства близо петнадесет минути. Люси го пресрещна на стълбите.

— Четирийсет и един — прошепна тя. — Започна да бълнува.

През следващите няколко дни, Пинкни и Люси заедно се грижеха за Ендрю. Поставяха ледени късчета в устата му, мокреха горящото му от треска тяло и го придържаха, когато започваха гърчовете. По време на пристъп Ендрю не можеше да познае Пинкни. Отначало вперваше ужасен поглед в пламтящата му от светлината на лампата червена коса и изглежда го взимаше за сатаната. След това започваше да крещи ужасен, заравяше глава в гърдите на Люси и я молеше да го спаси. Люси го притискаше към себе си, сякаш е малко дете.

— Шшшш, всичко е наред! — мърмореше непрестанно тя. — Шшш, успокой се. Вземи това — и му пъхваше поредната ледена бучка.

Пинкни изведнъж си спомни, че точно така го бе прегръщала майка му, по време на неговите пристъпи.

— Люси — рече той, — къде е малкият Ендрю?

— На „Шарлот стрийт“, слава на небесата… Всичко е наред, Ендрю. Ще се оправиш. Всичко е наред.

Но треската продължаваше и Ендрю ставаше все по-неудържим и невменяем. Той забрави предишния си страх от Пинкни, често се вкопчваше в него, придръпваше го към напуканите си устни и шептеше:

— Тя е виновна за всичко, мръсницата. Ти го знаеш. Ти знаеш всичко. Знаеш, че ме държеше в леглото си. Аз исках да си ида. Носех телеграми. Много важни. Жизненоважни. Ако бях успял да занеса тези телеграми, щяхме да спечелим войната. Тя шпионираше в полза на янките. Ти го знаеш. Защо й позволи да го направи? Защо й позволи да си разтвори краката и да ме плени? Ти можеше да я спреш. Можеше да ми позволиш да отида в Савана. Ако бях занесъл тези телеграми, щяхме да спечелим войната. И щях да имам крака. Тази мръсница ми отне краката. Тя ме унищожи. Тя унищожи Юга. И ти го знаеш. Знаел си го през цялото време.

— А сега пък те мисли за Господ Бог — отбеляза Люси.

Ендрю отблъсна Пинкни, извърна се към жена си и започна да й крещи непристойности.

— Стига, Ендрю — прекъсна го Пинкни и запуши устата му с ръка. Ендрю стисна със зъби палеца му и го прехапа до кост. Шурна кръв и се смеси с пяната в устата на болния. Той се разплака. Пини дръпна ръка, но Ендрю го сграбчи за китката.

— Моля те — хлипаше той, — моля те, милостиви отче! Остави ме да умра! Не искам да живея! — Изцапаното му в кръв лице се сгърчи болезнено и той изгуби съзнание.

Люси потопи гъбата в легена и се зае да му мие лицето.

— Бедничкият Пини — прошепна тя. Гласът й бе нежен, като пръстите, които галеха клепачите на мъжа й. — Какво мога да кажа, освен че Ендрю няма да помни нищо от това, като дойде в съзнание. Ще трябва да го забравим и ние. Мъчно ми е, че си тук; сигурно ти е много тежко.

— На мен? Не, тежко е за теб.

Тя го погледна изнурено.

— Вече съм свикнала — отвърна, докато капеше вода върху устните на Ендрю. — Ледът свършва. Ще бъдеш ли така добър…

Камбаните на „Сейнт Майкъл“ пробудиха Пинкни. Биеха призивно за неделната служба. Той бавно завъртя глава, почувства как пукат прешлените му и изведнъж си спомни къде е. Ендрю лежеше притихнал. Люси седеше до него, опипвайки китката му.

— Защо ме остави да заспя? — прошепна Пинкни.

— Треската отмина, а ти беше много уморен. Спа съвсем малко. Виж, Пини, пулсът му е съвсем нормален! — Тя се усмихна, но лицето й беше изтерзано.

Пинкни погледа Ендрю. Кожата му беше лимоненожълта. Слепоочията му бяха хладни, когато ги докосна, но пулсът беше силен и ритмичен.

— Защо не полегнеш за няколко часа, Люси? Той спи.

Люси кимна.

— Така и ще направя. Нали ще ме събудиш, ако има някаква промяна?

— Да.

— Честна дума?

— Честна дума.

Започна се след час. Ендрю въздъхна, после се закашля. От устата му бликна бистра течност. Пинкни го избърса, след това се приближи към леглото до прозореца, където бе заспала Люси. Тънък лъч слънчева светлина се спусна през цепката на пердето и освети лицето й. Имаше торбички под очите и тънки, врязани гънки по челото и край носа. Няколко бледосинкави вени прозираха под прозрачната кожа, малко под линията на косата. Пинкни се поколеба. Беше дал дума. Докосна я по рамото.

Люси с мъка отвори очи.

— Започна да повръща — рече й Пинкни и й подаде ръка да стане.

— Благодаря ти, Пини.

През остатъка от деня, Люси държеше главата на Ендрю с една ръка, докато с другата поднасяше към устата му легена. Пини донесе още чиста вода, за да го плакнат по-често. Не след дълго бистрата течност, която бликаше от устните на Ендрю, се помътни от кръв. Люси погледна отчаяно Пинкни.

— Опасявам се, че ще припадна — заяви тя.

— Дай на мен. — Той пое легена от ръцете й.

— Не. Скъпи Пини, ти не можеш да държиш главата му изправена, ще се задуши. Просто застани зад мен, моля те, и не ми позволявай да падна. Малко остава.

Пинкни изпразни легена, избърса го и й го подаде обратно. Тя го поднесе бързо към устните на Ендрю, който пак бе започнал да повръща. Течността този път бе съвсем тъмна. Пинкни протегна ръка да опипа пулса на Ендрю. Отначало му се стори, че не долавя нищо. Най-сетне го почувства. Едва доловим, със заплашително дълги паузи между отделните удари.

— Как е? — попита Люси.

— Все още добре.

— Не те бива да лъжеш, Пини. Но все пак ти благодаря… о, боже! — Ендрю повърна толкова обилно, че този път легенът се изпълни почти догоре. Повърнатото беше съвсем черно. Люси се олюля. Пинкни я обгърна с ръка и задържа главата й. По тялото й преминаха спазми. След няколко секунди тя се овладя и пое дълбоко въздух.

— Сега съм добре. — Беше изпуснала легена. Изтръгна се от прегръдката на Пинкни, взе го, и го изми.

— Дано това да е краят на пристъпа — прошепна тя. — Иначе ще умре. — Люси се надигна отпаднало. Роклята й бе цялата в петна. — Ще се преоблека и ще сменя чаршафите. В гостната има бутилка бренди. Донеси две чаши, ако обичаш.

Още първите глътки коняк върнаха цвета на лицето на Люси.

— Сега вече разбирам, защо мъжете толкова обичат да пият алкохол — каза тя. — Страшно е ободряващ.

Пинкни отново наля в чашите. Не след дълго щяха да узнаят дали Ендрю ще прескочи трапа. По външния си вид по-скоро приличаше на умрял. Кожата на шията и брадичката му бе пожълтяла и отпусната. Дишането му бе толкова повърхностно, че едва се долавяше.

„Трябва да кажа нещо, помисли си Пинкни. Каквото и да е, само да направя по-малко болезнено това очакване.“

— Какво знаеш за вкаменелостите, Люси?

— За кое?

— За вкаменелостите. Старите скелети от отдавна умрели същества. — Изведнъж почувства, че плаче. Започна да й разказва за еохипуса. Беше ужасно изморен. — Прости ми — рече й. — Не зная защо плача.

— Разбирам те. — Тя го докосна по ръката.

В този миг Ендрю изпъшка. Тялото му леко помръдна. Двамата се втурнаха към него. Люси дръпна одеялото. По чаршафа бавно се разстилаше тъмно петно от урина. Но той щеше да живее. Люси се извърна към Пинкни; очите й бяха заслепени от сълзи. Тя захлипа притиснала глава в гърдите му, докато той я тупаше успокоително.

— Спасихме го, сега вече всичко ще е наред. О, Пини, цял живот ще ти бъда в дълг!

Докато камбаната на „Сейнт Майкъл“ отброяваше часовете, а караулният повтаряше своя успокоителен вик, Люси и Пинкни смениха мокрите чаршафи и измиха с топла вода треперещите нозе на Ендрю. Рано призори спря отделянето на кървава урина и дишането постепенно се успокои. Пулсът му беше слаб, но ритмичен и той бе потънал в дълбок, оздравителен сън.

Люси приглади възглавницата зад него и се усмихна отпаднало.

— Умирам от глад. Искаш ли да приготвя нещо за вечеря?

Пинкни изведнъж осъзна, че не е хапвал нищо от три дни.

— Мога да изям цяло конско стадо — каза той. — Къде е килерът, мисис Енсън?

Нежнорозовото сияние на зората изпълваше двора между къщата и кухненските пристройки. Стъпките им отекваха със свръхестествена сила в тухлената стена. Люси се препъна, но успя да се задържи.

— Да не ме мислиш за пияна?

— Не. Препоръчвам ти го обаче.

Ядоха ненаситно всичко каквото намериха в кухнята. Когато свършиха, небето се бе оцветило в лимоненожълто. Беше настъпила сутринта. Някаква птичка пееше своята бодра песен, кацнала на близкото дърво. Люси погледна към Пинкни.

— Не знаех, че имаш кафява брада — каза тя. От гърлото й се надигна гъргорещ смях и тя клюмна над покритата с остатъци от храна маса.

Пинкни я остави да спи. После бавно се изкачи до стаята на Ендрю и отново застана на пост до леглото.

Близо пет седмици и половина бушува жълтата треска из Чарлстън. Когато отмина, в града имаше над три хиляди умрели. Двеста двадесет и седем от тях бяха чарлстънци, между които Елинър Олстън и четирима от нейните ученици.

За Лизи загубата на нейните приятели бе тежък удар. Това бе нейната първа среща със смъртта на някого, когото познава. Пинкни се стараеше да я окуражава, но когато тя отказа да тръгне на погребения, той се показа категоричен:

— Трябва да отидеш, Лизи. И аз ще дойда с теб, но не мога да заема твоето място.

— Но какво значение има това? Те са мъртви. Няма да знаят дали съм там. Няма да отида.

— Ще отидеш. От уважение към твоите приятели и техните близки. И да знаеш, че грешиш. Госпожа Олстън и учениците ще те видят. Те ще ни гледат от небесата.

Тъмносините очи на Лизи потърсиха неговите.

— Наистина ли вярваш в това?

— Да.

— Ама съвсем наистина?

— Честен кръст.

Неочаквано устата на Лизи се присви.

— Обзалагам се, че Сюзън Джонсън не гледа надолу, а нагоре. Толкова е зла, че може да вкисне мляко.

Пинкни направи опит да не се засмее, но не успя.

* * *

По препоръка на Люси веднага след погребението на Олстън Лизи отиде в магазина на Робинсън на „Кинг стрийт“. Пинкни прекара два досадни часа в чакане, докато Люси запознаваше Лизи с тайните на платовете, коланите, яките и копчетата. На тръгване Лизи вече бе горда притежателка на фина дамска чанта с презрамки и закопчалки.

Съвместните дни и нощи бяха задълбочили още повече топлите чувства между Люси и Пинкни. Без да се налага да си го казват, двамата знаеха, че могат да разчитат един на друг. За Пинкни беше съвсем естествено да се обърне към Люси за помощ, когато става дума за неговата малка сестра, както и за Люси, когато се налагаше да й помогне с нещо, отнасящо се до Ендрю. И двамата намериха живота си обогатен от тези контакти.

Движението им през „Мийтинг стрийт“ вече бе почти непрестанно. Двете къщи бяха като две срещуположни еднотипни пристройки. В известен смисъл Пинкни се превърна в глава и на двете семейства, но тежестта не се оказа двойна, защото заедно с нея дойде и още едно приятелско рамо. Люси беше като майка на Лизи и негова сестра. Когато Шед се завърна от Симмънсвил, той беше доста подразнен от факта, че Пинкни е направил Ендрю официален консултант на „Трад-Симмънс“. Но все пак одобри появата на бюро и инвалидна количка, които Пини бе накарал да поставят в стаята на Ендрю. И въпреки всичко на Шед Ендрю му се стори по-оживен от всякога. Имаше занимание, а и помагаше на семейството си. Дори и да не разбираше много от сделки и договори, Джошуа винаги беше наблизо и можеше да му помогне.

Шед беше този, който предложи следващата голяма стъпка на Енсънови. Люси трябва да излиза по-често, заяви той. Не беше забравил, колко щастлива се чувстваше тя на бала в „Котилиън клъб“. Пинкни го подкрепи, Ендрю нямаше нищо против и Люси най-накрая се съгласи. Тя нае готвач, купи си две нови рокли и се съгласи да се отзове на няколко покани. А след като Ендрю започна да се справя добре с боравенето с инвалидната количка, тя дори покани на няколко пъти приятели на вечеря.

— За мен всичко това е като един нов прекрасен живот — обясни тя на Пинкни. — Винаги съм мечтала да имам брат и сестра. Сега в твое и на Шед лице имам двама братя, а Лизи е нещо средно като по-малка сестра за мен и по-голяма за малкия Ендрю.

Новосъздаденото разширено семейство често излизаше заедно. Най-популярната разходка бе до пазара „Ван Сантън“, където, освен изобилие от сладолед се продаваха и най-разнообразни играчки — мечта за всяко дете, и дори стереоскопи и диапозитиви от далечни градове, чиято гледка ги караше да надават възторжени и понякога ужасени възгласи.

През октомври Лизи тръгна на училище, отначало при мисис Хопсън, а сетне в дневното училище за млади госпожици. Вноските тук бяха значително по-високи от тези при Елинър Олстън. Но всеки месец „Трад-Симмънс“ товареше по стотина тона фосфат, така че Пинкни можеше да си позволи да плаща петдесет долара на година, плюс още двадесет за уроците по рисуване и графика и дванадесет за разговорен френски. Предложи да плаща и за уроци по музика, макар цената им да беше четирийсет долара. Люси и Лизи обсъдиха предложението, след това Лизи изсвири един малък сонет на Моцарт и двете решиха, че ще е по-добре да се откаже.

Новото училище й харесваше много. Керълайн също ходеше в него. Притесняваше се обаче от това, че не й позволяваха да приема покани от момичетата, с които се запозна там, а също и че не може да има много рокли и сако с яка от мека кожа и подплата. Това беше нещо като зимна униформа за всички момичета от горната част на града. Пинкни беше безкрайно облекчен, че може да прехвърли решаването на този проблем на Люси.

— Но всички останали момичета ходят облечени така, братовчедке Люси! Казах на Пини, че това е единственото нещо, което си мечтая да получа за рождения ден. А той ми подари четка за коса. Аз вече си имам четка.

Люси, която всъщност бе избрала простоватата на вид, но покрита със сребро четка, за миг изпита желание да я използва по малко по-различен начин, за да убеди немирницата. Вместо това се опита да я вразуми с думи, изпълнена с опасения, че на дванадесет години човек все още не е напълно разумно същество.

— Лизи, не всички останали момичета носят подобни сака и ние двете го знаем добре. Например момичетата от Чарлстън. Пък и времето тук рядко става чак толкова студено, че да се използва кожена подплата. Просто не са необходими. Може би оттам, откъдето идват семействата на тези момичета, не са достатъчни само дебели ръкавици, за да им е топло през зимата. Опитвам се да ти обясня нещата като на голямо момиче — на госпожица.

— Говориш като леля Джулия. „Една лейди прави това и не прави никога онова.“ Мразя подобни заявления.

Люси се усмихна.

— И аз също, но това е единственият начин човек да се научи. Защото зад всяко едно „прави“ и „не прави“ стоят съвсем обективни причини, подобни на тази, която ти изтъкнах за кожените дрехи. А сега престани да се цупиш и ме изслушай. Да си лейди или джентълмен означава първо да се съобразяваш с чувствата на другите хора. Винаги дъвчеш със затворена уста, защото гледката на смляната в устата ти храна е неприятна за околните. Не прекъсваш другите, защото ще бъдат потиснати от това, че не са могли да завършат мисълта си. Когато някой влиза в стаята, ставаш, за да покажеш, че този човек е добре дошъл и може да седне в твоето кресло, ако пожелае. Разбираш ли? Другият човек, останалите — винаги първо се съобразяваш с тях.

— Не мисля, че това е добра сделка.

— Не е. Защото една лейди или един джентълмен винаги общуват с равни на себе си. Всеки от тях се старае да се представи в най-добрата светлина. И всеки получава равен дял от тези взаимоотношения. Освен това, не бива за всяко нещо да се мисли като за сделка. Не искам никога вече да чувам от теб подобен израз. Той е вулгарен.

— Ето пак! И леля Джулия винаги казва, че това или онова е вулгарно. И мама — също. И все не мога да разбера какво значи това.

— О, божичко! — въздъхна Люси. — Затъвам все по-надълбоко. Наистина, струва ми се, че е още рано да си поговорим с теб за това, какво е добрият вкус. Знам, че дванадесет години не ти се струват малко, но бих предпочела да поизчакаме още някоя година. А сега да се върнем към дрехите.

— Добре. Зная какво ще направим. Ще предложа на всички, които нямат топли дрехи, да използват моите. Защото първо мисля за тях. Но те ще ми откажат, защото мислят първо за мен. И накрая всичко ще бъде чудесно. — Лизи я погледна победоносно.

— Не, скъпа, не. Не можеш да имаш сако с кожена яка и подплата, защото то непрестанно ще напомня на другите момичета, че те нямат такива. Кожите са много скъпи. Малко са онези семейства, които могат да си позволят подобен разход.

— Но сребърните четки също са доста скъпи.

— Да, Лизи, но никой не вижда четката ти. Можеш да й се радваш насаме, без да дразниш околните. А и сигурна съм, че не ще кажеш на никого за нея.

— Вече го сторих. Момичетата ме попитаха какво съм получила за рождения ден и аз им казах.

— Каза ли, че имаш четка за коса?

— Ами разбира се, че казах, че имам четка за коса. Нали това е четка.

— Искам да кажа, че можеш да не споменаваш, че е сребърна.

Лизи вдигна очи нагоре.

— Слушай, Люси, не съм чак толкова глупава. Това би било чисто самохвалство.

— Точно така. Същото ще е и като носиш сакото. Разбра ли?

— Мисля, че да. Разбрах, че няма да получа сако, дори ако още сега се опъна на земята.

Люси остави нещата така.

След седем месеца, когато Стюарт завърши обучението си в Портър, на Пинкни се наложи да стигне до подобен компромис с твърдоглавието на младежа. Той също се наложи, без да стигне до разбирателство с другата страна.

Стюарт тъкмо бе навършил деветнадесет и бе дълбоко уверен, че знае всичко, за разлика от Пинкни. Сблъсъкът бе яростен. Като малък, Стюарт бе обожавал своя по-голям брат и неведнъж бе мечтал подобно на него да се запише в кавалерията, да носи сабя и блестящи ботуши, да язди чистокръвен жребец и да посича войниците от юнионистката армия. Но войната бе свършила твърде рано. Ако можеше, би я започнал отново. Стюарт направо кипеше от гняв и си го изкара на Пинкни.

— Вие се предадохте — ревеше той. — Сключвате сделки с янките, ходите в техните магазини, разговаряте с тях на улицата и дори влязохте в Търговската камара. Пини, ти си предател.

Всяко едно от обвиненията на Стюарт удряше точно по болните места на Пини, който, ако и да беше се научил да гледа реално на живота, не беше се примирил с омразата си.

— За бога — отвърна уморено той, — войната свърши преди седем години. Нищо не можем да променим, Стюарт.

— Аз не съм се клел. И не ги признавам.

— Ура за теб. Не ти се е налагало да ги признаваш, защото досега аз те издържах. — Пинкни вече бе разгневен не по-малко от своя брат. Двамата се гледаха със святкащи очи. Пинкни забеляза наболите мустаци, които бяха очевидната гордост на късния пубертет и гневът му се усили. Космите бяха червеникави. Ако пожелаеше, Стюарт можеше да си пусне и брада.

— Непрестанно ми повтаряш, че си мъж! — ревеше Пини. — В такъв случай, дръж се като мъж. Добре, не искаш да ходиш в колеж. Но, за бога, хвани се за работа и си изкарвай прехраната!

— Няма да работя за янките и твоята фосфатна компания. Непрестанно унищожавате оризищата на Карлингтън, за да могат янките да сеят жито.

— Няма да те издържам. Предполагам, че ще избягаш при леля Джулия. Там ти харесва. Тя си управлява плантацията, докато ти се къпеш в реката и ходиш на лов за неизвестни животни.

Стюарт пребледня. Беше се изпуснал пред всички, как веднъж помислил една кошута за елен и я застрелял. Сега Пинкни използваше това срещу него.

Пини се почувства засрамен. В гнева си бе отишъл твърде далеч. Единственото, с което се гордееше Стюарт, бяха неговите ловни постижения. Не го биваше много в учението, леля Джулия не му бе поверила важна работа в плантацията, а и съучениците му вече не го уважаваха кой знае колко, защото бяха пораснали повече от него.

— Съжалявам, Стюарт — рече Пини. — Изхвърлих се. Сигурно заговори Традовия нрав. Ще ми простиш ли? Знам, че ако се обзаложим, ще ме биеш на стрелба. — Той протегна ръка.

Лицето на Стюарт светна и той сграбчи протегнатата длан.

— Ще си намеря работа — промърмори момъкът.

— Ако ми позволиш, бих могъл да ти помогна. Имах намерение да те взема на работа в компанията, но след като си така твърдо решен да не работиш в нея, се отказвам. Но може би ще ми позволиш да ти помогна да постъпиш при драгуните.

— О, майчице, разбира се! — извика с момчешки възторг Стюарт, забравил за своята мъжественост.

Взеха го за помощник на капитана на един ферибот по река Купър. Само след две години той стана капитан, получи собствен ферибот и бе произведен за лейтенант от кавалерията. Никога не сваляше униформата, освен когато отиваше на забава в Сейнт Сесилия или в Котилиън клъб. Стюарт бе възмъжал, имаше красиво, обгорено от слънцето лице и тънка, добре подрязана брада. Живееше у дома, но семейството рядко го виждаше. Появяваше се внезапно, хапваше набързо и поемаше към някоя забава или на нощен обход. Ако питаха Пинкни, Стюарт бе един доволен от живота млад мъж.

28.

Пинкни прекара само няколко месеца в спокойствие след като стигнаха до разбирателство със Стюарт. Очаквал бе да има неприятности от страна на Стюарт и когато очакванията му останаха излъгани, той заживя в измамно и опасно самоуспокоение. И се пробуди от него със силата на експлозия.

През октомври 1872 Лизи навлезе във втората година, откакто бе господарка на къщата и тогава започна да посещава училището по танци. Подготовката за това събитие приличаше на развихрил се малък ураган. Лизи за пръв път щеше да получи дълга рокля и в избора на цвета, ръкавите, кройката, шарфа, фустанелата и съответната прическа бяха привлечени всички наоколо.

— Мразя я! Мразя това наследство от Трад! Сякаш е телена. Гадна, мръсна червена тел! — Тя бушуваше в един миг, а в следващия светваше при вида на новите си обувки или панделка. Пинкни се мъчеше да намери убежище у Енсънови, но Люси бе не по-малко увлечена от предстоящото събитие.

— Това е ужасно важно, Пини! Тя става млада лейди. Първата дълга рокля в живота на едно момиче е по-важна от всичко, дори от сватбената. Пък и време е, мисля, да свикваш с шумотевицата. Дълго няма да има спокойствие в къщата ви. Ако сега ти се струва неспокойна, почакай само да видиш, като дойде първата любов!

Когато настъпи часът на великото събитие, Люси се появи, за да помогне на Лизи. След това слезе по стълбите, за да предупреди Пинкни и Шед. Очите й блестяха от вълнение.

— Прекрасна е — каза Люси. — И за бога, не й го спестявайте, кажете й го! — Всички се струпаха в основата на стълбите. Слугите надничаха любопитно откъм гостната.

Лизи се спусна надолу, сякаш държеше на главата си книга. Вместо да бе с добре познатите опашки, косата й бе накъдрена и привързана отзад с широка златисточервена панделка. Роклята й бе в син цвят. Беше ушита от фин муселин, фееричен като летен вятър, и дългите й поли се носеха около нея. Тънка бяла дантела бе пришита по деколтето и краищата на ръкавите и се спускаше отпред до сатенения шафран, който обикаляше кръста й. Ръцете и шията й бяха нежно бели и тънки, светлината се отразяваше по голите й рамене. Изглеждаше невероятно нежна, млада и невинна. Сърцето на Пинкни се сви болезнено. Искаше му се да заплаче.

— Много си красива, сестричке — рече той. — Ще ми позволиш ли да те придружа? — Той сви ръка и я вдигна към нея.

Лизи се изкиска и хвърли поглед на Люси.

— Мисля си — каза Люси, — че един джентълмен веднага би забелязал, когато една лейди има нужда от своето наметало.

Лизи се изкиска повторно. После изви глава назад и каза:

— Предполагам, че просто няма добри маниери.

Шед вдигна малката вълнена наметка от креслото близо до стълбите и се поклони несръчно.

— Той просто е заслепен от вашата красота, мадам. Ще ми позволите ли?

— О, сър, вие сте прекалено галантен — произнесе закачливо Лизи. Тя приклекна и се извърта с гръб към Шед, за да му позволи да нагласи наметката. — Колко е приятно! — В гласа й се долови задоволство.

Тя се поклони леко на Пинкни, после пъхна облечената си в бяла ръкавица ръчичка под лакътя му, погледна към Люси, усмихна се на Шед и излезе, оставяйки след себе си едва доловим аромат на рози.

— Не е ли мила, Шед?

— Какво? О, да. Тя ще е най-красивото момиче там.

Люси поклати глава.

— Не, няма. Керълайн Раг ще е най-красивата. Но нашата Лизи също се чувства като красавица, а това е най-важното.

Пинкни предаде Лизи на придружителките в залата „Южна Каролина“ и само след пет минути отново бе у дома.

— Какво си направила с нея, Люси? Това дете направо флиртуваше с нас! — Той се смееше, но в очите му се четеше раздразнение.

Люси му сипа една чаша мадейра и го настани в креслото.

— Вкиснат си, защото ревнуваш. Разбира се, че я научих да флиртува. То си върви с танцуването. Знаеш добре, че не можеш винаги да си единственият мъж в живота й. Ти или Шед. Така че престани да се зъбиш. Време е да вечеряме. Обещах на Лизи, че ще изчакам, докато я върнеш у дома. Иска да ми разкаже за танците.

В девет без четвърт Пинкни отиде да вземе Лизи и после я поведе към къщи. Тя затича пред него, нетърпелива час по-скоро да разкаже всичко на Люси. Беше влюбена и Той я бе поканил да танцуват три пъти.

Появата на този романс в къщата на Традови бе като пускането на змията в райската градина. Отиде си покоят. Лизи престана да се занимава с менюто, да бърше прах от мебелите и да напомня на Хети, че трябва да колосва яките на мистър Пинкни, а вместо това всеки ден канеше на гости Керълайн. Двете момичета се затваряха в стаята на Лизи и вместо да се занимават с домашните, по цял ден си говореха за момчета.

Люси трябваше да изтърпи безброй сълзи, гняв и заплахи за самоубийство заради онова, което Лизи наричаше „бедняшки гардероб“. Освен това тя се превърна в изповедник на съкровени мисли и съветник по желание.

Шед бе жертва на най-яростните атаки. Лизи настояваше да го учи да танцува, за да й стане партньор в упражненията. Той оказа упорита съпротива. Но един път след вечеря Лизи седна в скута му, обви шията му с ръце, целуна го и му се замоли по-настойчиво от обикновеното. Той се изправи бързо и я постави на крака.

— Ти вече си една млада лейди, момичке. Не можеш да сядаш когато си поискаш в скута на един мъж, пък дори и това да съм аз. И тъй като изглежда, че ще ме преследваш до смърт, смятам да се съглася да ме учиш.

Не след дълго упражненията вече течаха по строго определена програма. Плитките на Лизи летяха зад нея, а обутите й с черни чорапи и ботушки крака следваха ентусиазираните стъпки на Шед в ритъма на валса. За Пинкни бе почти невъзможно да работи в кабинета от непрестанното тропане над главата му.

— Нещата не могат да продължат да се влошават — оплака се той на Люси и Ендрю.

Ако бе си припомнил тези думи няколко месеца по-късно, той с радост би ги сдъвкал. През 1873, на празника на Св. Сесилия, влизайки в балната зала, той погледна над тълпата и остана поразен в самото сърце от красивото лице на една от зрелостничките. За Пинкни първата любов дойде късно, но го прониза по-силно, отколкото който и да е млад мъж.

Той незабавно се обърна към Люси за съвет и помощ. Люси бе изненадана от безумието и блясъкът в очите му. Беше й казал със спокоен и хладнокръвен глас, че с мъка контролира гнева и отчаянието си. И отначало тя дори не заподозря мащабите на страстта, която кипеше в него. Едва по-късно започна да я съзира.

— Миличък Пини! Много добре знаеш какво трябва да сториш. Бъди внимателен. Танцувай с нея. Говори й. Изпращай й цветя. Произнеси няколко красиви речи. Опознай я. За едно момиче красивото лице е най-маловажното нещо. Трябва да узнаеш дали е достойна за теб.

— Дали е достойна за мен! Люси, кой съм аз, че да е достойна тя за мен? Един недъгав стар войник! През юни ще стана на тридесет. Мили боже, в нейните очи аз съм като баща.

— Откъде знаеш това? Говорил ли си с нея по време на бала? — Той си призна, че се е страхувал дори да я доближи.

— Е, в такъв случай си голям сладур. Виж какво, Пинкни Трад, ти си мъж, в когото всяка жена би била щастлива да се влюби и да бъде обичана от теб. Ти си силен, а жените харесват това. Чувствителен си; всяка жена може да намери в теб събеседник, който да я разбере. И си мъж, Пини, а не момче. Достатъчно е само да разбере, че я забелязваш и тя ще си загуби ума. За бога, няма момиче в този град, което да не си е правило устата за теб, откакто се измъкна от лапите на Лавиния.

Пинкни знаеше, че нерядко зад това желание се криеха и финансови интереси, но той бе уверен, че може да предложи на една жена много повече от финансова сигурност.

— Не бъди магаре — изсъска Люси. Той я погледна, изумен от моментната злоба в гласа й. — Прощавай — продължи тя с нежен глас. — Просто ми е неприятно като те слушам как говориш за себе си. — Тя си помисли, че парите наистина са нещо привлекателно, но ако само някоя посмее да го вземе заради тях, тя лично щеше да я оскубе до кожа! Изведнъж осъзна, че Пинкни й говори. Беше заровил лицето си в шепи и тя с мъка го чуваше.

— … живях като монах през всичките тези години. Не зная как да живея с тези чувства. По цели нощи не спя. Не знам дали някога въобще ще успея да заспя. Тя е непрестанно пред очите ми. Никога преди не съм се чувствал така.

Люси протегна ръка към сведената му глава, но после я отдръпна. Това нямаше да помогне.

— Защо не поговориш с Шед? Може би някой друг мъж…

Пинкни вдигна глава нагоре.

— Шед! — изстреля той. — Какво разбира Шед от любов? Радва се на своята малка кукла в нейната мъничка къща, но единственото, което наистина обича, са растящите числа в неговата собствена банкова сметка. Памук! Направо не можех да повярвам, когато ми го каза за пръв път.

— Няма да ти позволя да говориш така за Шед, както не ти позволих да говориш за себе си. Той е мой и твой приятел.

— Права си — изпъшка Пинкни. — Просто не знам какво говоря. Цялата тази история направо ме побърка. Божичко, защо ли въобще ти казах…

— За „куклата“? Не се прави на гъсок. Всъщност, ти въобще виждал ли си я? Как изглежда? Гримира ли се?

— Люси, ти ме изумяваш.

— Не. Не спори с мен. Ще ми кажеш ли?

— Няма. Искам да забравиш, че говорихме за нея. И ще ти кажа само още едно нещо. — В очите му блеснаха пламъчета. — При условие че се закълнеш да не споменаваш пред никого.

— Честна дума. Какво е то?

— Е, добре, името й е Гарнет.

— Какво?

— Гарнет Пърл.

— Сега го измисли.

— Мога ли да си измислям подобни неща?

Люси се превиваше от смях. Пинкни се присъедини към нея и за миг от лицето му изчезна измъченото изражение. Но почти веднага се върна.

— А нейното име е Ан — каза той.

— Какво красиво име — отвърна Люси.

— Без „а“ накрая. — В устата му това име й бе прозвучало като нежен стих.

— Мис Люси, нуждая се от вашата помощ.

— Шед, ако посмееш само да ми кажеш, че си влюбен, направо ще те халосам по главата. Вече осем месеца участвам в преследването между Пини и Ан Гуигнард и вече се чувствам остаряла.

Очите му се присвиха.

— Нищо подобно. Имах нужда от един съвет как да постъпя с това. — Той й подаде бяла надписана картичка.

Беше покана за чай и танци в дома на мистър и мисис Уилсън Сейнт Джулиен. Люси я разгледа внимателно.

— И какво искаш да узнаеш, Шед? — рече тя, без да го поглежда.

— Искам да знам какво означава това. Не съм забелязал името ми да е губило едно „м“ през последните няколко седмици. — Гласът му бе равен и насмешлив. Едва тогава Люси забеляза и се усмихна. В старите чарлстъновски среди Симмънс и Симънс се произнасяха по един и същ начин. А Сейнт Джулиен бяха една от най-старите и горделиви фамилии в града.

— Ще ти кажа — отвърна Люси. — Сейнт Джулиен имат трима сина — най-големият иска да стане лекар, средният не го бива за нищо, а най-малкият е като треска в окото на майка си. А освен това имат и една много красива и добре възпитана дъщеря, която ще бъде представена в обществото идния януари.

Шед кимна.

— Синя кръв и добра порода, предлагани на висока цена.

— Нещо подобно, само че никога не го казвай на глас. В известен смисъл това е комплимент — те желаят да ти я покажат, още преди да я изведат на бала. Това интересува ли те?

— Може би.

Люси отвори изненадано уста.

— Не става дума за купуването на младото момиче — продължи усмихнато той. — Просто се питам какво ще стане, когато симънсите с по едно „м“ ме видят на тази забава.

— Шед! Само не ми казвай, че искаш да се изкатериш сред чарлстънското общество.

— Зависи. Колко високо може да се изкатери някой, който има дебела кожа и може да издържи да е на присмех години наред?

— Ако внимава къде стъпва и се движи бавно и предпазливо — на една трета. Но ако е подходящо оженен, ще стигне дори две трети. Не мога да повярвам, че си готов да играеш на тази игра. Пинкни ми каза, че не искаш да ходиш никъде с него и че вече се е отказал да те кани.

— Ето как гледам на всичко това. Имам нужда да раста, да се придвижвам нагоре. Трябва да завърша тази фабрика. Там някъде сред прахоляка аз построих един град, чието име също е с две „м“. Напролет ще отворя моя собствена банка в Едисто. Не мога повече да произвеждам фосфати. Пинкни отказва да построим пречиствателно съоръжение, каквото имат в Чарлстън Майнинг и аз не мога повече да настоявам. Нишката се къса.

Люси надзърна в кехлибарените му очи. Бяха замъглени, сякаш криеха нещо, която тя знаеше добре, че не ще измъкне на бял свят с въпроси.

— Щом искаш, ще ти кажа какво да правиш нататък.

— Да опитаме. Обзалагам се, че ще е доста забавно.

— Така. Ще намеря подходящ лист за твоя вежлив положителен отговор. Ще наредиш на Илайджа да го занесе лично, а на заранта преди забавата ще изпратиш букет рози и визитна картичка за домакинята. Имаш ли визитни картички?

— Разбира се, че не. Там, откъдето идвам, хората се разбираха със здраво ръкостискане.

— Тогава ще отидеш при Уолкър Еванс и ще поръчаш гравирани картички… Ето хартия и писалка. Ще ти кажа какво да напишеш.

— Мистър… Шед, всъщност как е истинското ти име? Нима си кръстен „Шед“?

— Казвам се Джо.

— Чудесно. Тогава пиши: „Мистър Джоузеф…“, а второто ти име? — той поклати отрицателно глава. — Тогава ще ти измислим едно. Какво ще кажеш за Шедуел? Звучи многообещаващо.

— Отвратително и помпозно.

— Толкова по-добре. Така ще е по-забавно. — Люси се усмихна загадъчно. — Е, добре, да продължаваме: „Мистър Джоузеф Шедуел Симмънс с удоволствие приема вашата мила покана за…“

Когато наближи началото на сезона за срещи и забави, двамата с Люси внимателно подготвиха стратегията за действие. Тези часове бяха изпълнени със смях.

Това беше необходима противоотрова за часовете, които Люси прекарваше с Пинкни. Ан Гуигнард му бе отказала. Щеше да се жени за един свой далечен братовчед от Савана, който тъкмо завършваше колежа в Чарлстън.

— Проклятието на Традови — отбеляза с горчивина Пинкни. Люси се стараеше всячески да го разведри.

— Момичето е глупаво — каза тя на Шед.

Подобно на по-голямата част от хората Пинкни също постепенно се възстанови от понесения удар. Но когато зърна Ан да води в сватбена рокля Големия парад на Света Сесилия, той се почувства сякаш са му изкарали въздуха. Някой го докосна леко по рамото и той срещна погледа на Люси.

— Хайде сега една хубава усмивка на братовчедката Люси — процеди през зъби тя. — Всички разочаровани майки се надяват да те видят смазан. — Тя се прикри зад ветрилото си и закачливо му се изплези.

Пинкни избухна в смях.

— На бала, госпожо Енсън, на който твоят свекър е президент. Не те ли е срам?

— Ни най-малко — отвърна Люси. — Чудесно го направихте, мистър Трад. Ще наградите ли тази нещастна женица с още една усмивка, преди да я залови мис Ема? — Тя отново завъртя очи.

Пинкни продължи да се смее.

— Стига. Ти си перла сред жените. Чувствам се чудесно. Ела да се присъединим към другите и да се повеселим!

— А още по-добре ще е, ако успеем да разучим на кои коне да залагаме утре. Двамата с Ендрю смятаме да се опитаме да спечелим едно състояние.

За пръв път от тринадесет години насам в Чарлстън отново се откриваше Седмица на конни надбягвания. Конната надпревара в чест на Вашингтон бе определена за гала — откриването. Нито един от конете нямаше да се състезава с цветовете на Чарлстън, по скамейките щяха да седят „новите хора“, за дългия път към горната част на града щяха да използват конски трамваи, но въпреки всичко това си беше чарлстънската Седмица на конни надбягвания. Всички щяха да отидат и всички щяха да заложат и после да тръпнат в очакване да бъде даден стартът.

Рано на следващия ден „Мийтинг стрийт“ бе изпълнена с хора. Съдбата отреди януарският ден да е като пролетен. Илайджа, облечен в нов костюм от преправена стара ливрея, която бе получил преди време като коледен подарък от семейството, се приближи величествено към мястото, откъдето тръгваха трамваите. Той отказа да се качи в първите два и едва третият получи неговото одобрение. Илайджа размени няколко думи с кочияша. След това се настани на широкото външно стъпало и го насочи да спре точно пред вратата на Енсънови. Цялото движение бе спряно, докато Били поставяше няколко широки дъски между стъпалата и платформата на трамвая и след това Шед прекара Ендрю с неговата инвалидна количка по дъските. Били прибра дъските в трамвая, постави едно яркозелено знаменце отпред и се отдръпна, докато останалата част от Енсънови и Традови се качваха на платформата. Малкият Ендрю направо подскачаше от вълнение, но баща му го смъмри. Първо се настаниха Лизи и Люси, след тях Пинкни, Шед и Стюарт. Илайджа се появи последен, нарамил голяма плетена кошница, покрита с бяла кърпа. Той я постави на една седалка и след това даде знак на кочияша. Трамваят бавно потегли.

С приближаването си към горната част на града купето се пълнеше все по-бързо, но никой от качилите се на „Мийтинг стрийт“ сякаш не забелязваха това. Илайджа стоеше на пост пред количката на Ендрю и отпъждаше всички пътници, които проявяваха интерес към скамейката с кошницата. Никой не можеше да мине назад покрай количката. Трамваят продължи бавно по „Мийтинг“, после зави по „Броуд“ и накрая излезе на „Ратлидж авеню“. Слънцето се отразяваше във водите на езерото край мелницата на Малси. Измина близо час преди да стигнат до края на линията на „Шепърд стрийт“, после още половин час, докато Шед избута количката на Ендрю до огромните мраморни пилони, които бележеха входа към хиподрума. Отзад бързаха Люси и Лизи, хванали под ръка Стюарт и Пинкни. Малкият Ендрю държеше баща си за ръката. Улицата беше изпълнена с минувачи, но никой не се блъскаше и всички изглеждаха весели.

Когато следобедния хлад напомни за наближаващия залез, фамилната процесия се върна по същия път. Изчакаха да се появи трамваят със зеленото знаменце и после наблюдаваха с възхита как Илайджа и кочияшът връщат всички останали пътници. През това време Стюарт и Шед нагласиха дъските до платформата, а после отново ги прибраха вътре. Всички бяха развълнувани и щастливи от преживяването. Ендрю бе заложил три долара и спечели пет. Пинкни заложи четири и ги изгуби. Студеният обяд им се видя много вкусен, конете им се сториха страшно бързи, ревовете на публиката — заразителни и денят бе обявен за много успешен.

Когато пристигнаха на „Мийтинг стрийт“, освен тях в купето нямаше никой. Тъкмо извиваха от „Броуд“ и видяха как един фенерджия запалва уличната лампа. Люси сръга малкия Ендрю, за да го събуди.

— Шест часа и всичко е наред — извика караулният. Пинкни подаде ръка на жените, докато слизаха от платформата.

— И едва ли би могло да бъде по-добре — промърмори той.

29.

— Миссър Пини! — в гласа на Илайджа се долови болка. Пинкни захвърли писалката и се втурна към вратата.

От очите на черния мъж струяха сълзи. Лицето му беше посивяло от болка и шок.

— Лайджа, какво е станало? Боли ли те нещо? — Пинкни го прегърна през рамото. Вместо отговор, внезапно остарелият мъж му подаде с трепереща ръка тъничка, облицована в червена кожа книжка.

— Те затворили, миссър Пини. Помолил някои джентълмени да ми прочетат какво пише на вратата. Те затворили докрай. Всички мои спестявания отишли.

— Може би е грешка, Лайджа. Сигурно не са прочели както трябва. Или банката е затворена за обедна почивка. Ще отида да проверя. А сега спри да се тревожиш.

Но „Националната спестовна банка на свободните хора“ и компанията „Тръст“ бяха затворили вратите си завинаги. В отговор на многобройните телеграми и писма Министерството на финансите на Съединените щати излезе с кратко изявление. Банката бе обявена за фалирала. Вносителите нямаше да получат обратно своите спестявания.

— Проклети да са — кипеше от гняв Пинкни. — Подкрепяше ги Федералното правителство и те измамиха всички нещастни негри, които си вложиха парите при тях. Първо им дадоха земя и веднага след това я взеха. След това им дадоха училища и им ги взеха. А сега им откраднаха парите. Когато трябваше да преизберат Линкълн, бяха ужасно загрижени за своите черни братя. Как могат сега да се отнасят по този начин с тях? Направо ми се иска да се върна обратно в Гетисбърг и да започна отново.

— Не и аз — рече Шед. — Колко пари имаше в сметката си Илайджа?

— Над осемстотин долара. Спестявал е практически всяко пени, което е получавал през последните девет години. Лично аз разкрих тази проклета сметка на негово име. Ще трябва да изпразня собствената си сметка, за да платя на стария човек и да покрия данъците. В Карлингтън цените отново са скочили.

— Аз ще върна на стареца неговите пари.

— Не мога да ти позволя да го сториш.

— На мен не са ми нужни.

— Но отговорността за Илайджа е моя, а не твоя.

— Не се прави на магаре, капитане. Някога да си ми взимал наем за стаята? Щом мога да го приема като подарък, и ти ще приемеш от мен няколко банкноти.

Пинкни склони най-вече заради „капитане“. Шед не беше го използвал от години. Той потупа по рамото своя приятел.

— Благодаря. Ще кажа на Илайджа.

— Не му казвай, че парите са от мен. Илайджа е такъв сноб, че това ще го сломи. Бях бял боклук, нека такъв да си остана за него.

Пинкни се ухили.

— Това е само защото никога не си го молил да потанцува. Младите госпожици те мислят ако не за самия крал Артур, то поне за сър Ланселот.

Откакто Люси бе пуснала слуха, че имал банка и че майка му е от стар вирджински род, който навремето притежавал плантацията Шедуел, Шед се бе придвижил далеч напред в социално отношение. Последното естествено бе измислено в момента, за да направи впечатление още на когото е нужно.

Пинкни бе разтревожен от машинациите на Шед и Люси. Ако отидеха твърде далеч, цялото местно общество може да се обърне срещу тях. За Шед едва ли имаше някакво значение, но това беше единствената среда за Люси. Колкото и да се бореше с това, мислите му непрестанно го отнасяха към личния живот на Люси и Ендрю. Не биваше да забравя Илайджа. Старецът бе съвсем смазан.

— Ах, благодаря, миссър Пинкни, но аз не заслужава — бе отвърнал Илайджа на предложението да си получи парите. — Аз взимал от вашите ръце с една ръка и заклевал се против вас с другата прекалено много време. — Сълзи потекоха от очите му и той забърбори съвсем неразбрано. Пинкни с мъка успя да различи думите „Обединена лига“ и „Деди Кейн“.

— Лайджа — рече той. — Това е минало. Ти ходеше на твоите събрания, слушаше речите, но винаги си ни правил само добрини. Нека най-добре да го забравим.

Но Илайджа не се примири толкова лесно. Той разказа на Пинкни за тайните ритуали, назова имената на слугите, които се бяха заклели да изгорят къщите на своите господари и разкри истинската самоличност на Деди Кейн.

— Лицето му е като на миссър Уентуърт, приятелят на миссър Стюарт, само дето минали много години през него. Той онзи, който счупил глава на миссър Стюарт. Той нарочно го избрал. Той казал следващия път разцепи я на две. Той излъгал за това момче, миссър Пинкни.

— Аз ще се погрижа, Лайджа. Не се притеснявай. Но най-добре ще е да не ходиш вече на тези събрания.

— Аз вече спрял. Онези янки джентълмени дето идвали, те казвали, че единствени приятели на черния народ. Аз питам кой единствен приятел открадва на черен човек само каквото има. Не, сър, миссър Пини. Аз и лига разделени завинаги.

Пинкни кимна.

— И само ще спечелиш от това. Утре ще те заведа до банката на белите, която ползвам аз. Там парите ти ще са на сигурно място.

Илайджа стисна ръката на Пини в своята.

— Аз благодаря много. Вие винаги бил добро момче.

Пинкни избухна в смях.

— Стари лъжецо. Бях ужасен и ти го знаеш добре.

— Висок дух, миссър Пини. Това, което било винаги. Освен може би два, три пъти. — Пинкни го прегърна и излезе. Чувстваше се далеч по-добре.

Инцидентът с Илайджа го накара да се вглежда по-внимателно в политическата борба, която кипеше в Южна Каролина и в цялата страна. Досега просто я беше игнорирал, като по този начин избягваше излишна конфронтация и си повтаряше, че това няма нищо общо с него. Предполагаше, че Шед е по-запознат с обстановката, но това, което истински го изненада, бе новината, че Стюарт е член на Демократическия клуб.

— След две години — обясни той на Пинкни, — ще има избори за президент на Съединените щати и за щатското управление на Южна Каролина. Вече сме започнали активна подготовка и каквото и да стане, смятаме, че ще победим. Юлисис Грант ще бъде изхвърлен от Вашингтон и този път няма да може да избяга. Възнамеряваме да изхвърлим неговата продажна армия извън пределите на щата.

— Как?

— Ако се наложи, дори намазани с катран и перушина. Но ще си идат. Съвсем наскоро са се изтеглили от осем конфедеративни щата. Вече десет години са във Флорида, Луизиана и Южна Каролина. Прекалено дълго е.

— Борбата няма да е лесна — намеси се Шед. — Нали помните какво обичаше да повтаря нашият почетен сенатор?

— Не помня — отвърна Пинкни.

— Става дума за Дж. Дж. Патерсън. Сигурно главата ти е била заровена прекалено дълбоко в пясъка, щом не си забелязал появата му тук след изборите през седемдесет и седма. Пристигна от Пенсилвания. Един приятел го попита на следващия ден как смята да почисти клоаката на щатската управа. Патерсън едва не падна от смях. „Но защо — отвърна той, — поне още пет годинки ще си тъпчем джобовете от Южна Каролина.“ Нямаше никакво намерение да си тръгне, ако не го изхвърлят насила.

— Точно това ще направим — рече Стюарт. — Трябва само да изчакаме до седемдесет и шеста и ще направим нашия ход.

— А дотогава? — попита Пинкни.

— Ще си вършим работата колкото се може по-безшумно.

— А Деди Кейн? Нали разбра какво ми съобщи Илайджа.

— Той също чака изборите. Нали е любимото момче на републиканците! Не се безпокой за Деди Кейн. Аз ще се погрижа за него.

Пинкни се почувства по-уверен. Нямаше и най-малка престава какви сътресения ще има през тази година на „Мийтинг стрийт“.

Той отново потъна в ежедневните си занимания, които с годините се бяха превърнали в навик: на закуска четеше вестник, след това придружаваше Лизи до училището, после отиваше в офиса, следобед се отправяше към склада, за да проследи как се разтоварват лодките от Карлингтън, прибираше се за вечеря, от време на време посещаваше някоя забава, не пропускаше неделната църква, винаги във вторник се виждаше с драгуните, имаше веднъж в месеца събрания в Търговската камара, а също коледните празненства в семейството и напрежението, което винаги съпровождаше посещенията на Джулия, сезонът на баловете, надпреварванията, поканите за чай и танци. Много рядко напомняше за себе си с по някой слаб пристъп блатната треска. И тогава нямаше нищо против Лизи и Люси да се повъртят загрижено около него, а след това изпращаше Илайджа при доктор Трот за хинин и използваше дните на болестта за почивка, прехвърляйки не без задоволство задълженията си на своя заместник. Шед неведнъж го обвини в небрежно отношение, в писмата си майка му се оплакваше, че е забравена от собствените си деца, защото нито едно от тях не отивало да я види в Пенсилвания, а Лизи го хокаше, че вечно е недоволен. Струваше му се, че животът си тече край него, но това не го тревожеше. Познал бе война, грижи, бунтове, страст и отчаяние, още преди да стане на тридесет. А сега, когато бе навършил тридесет и една, бе доволен от този спокоен и безгрижен живот.

През 1875 Пинкни се поддаде на непрестанните настоявания на Лизи и закупи парцел на остров Съливанс. Пролетта бе изпълнена с активност, чести обсъждания с фирмата, която се бе заела със строежа, и непрестанно сипещи се от всички страни съвети. Най-малко два пъти в седмицата Лизи променяше желанията си относно вратата на нейната стая и броят на рафтовете в скрина. Но независимо от тази неразбория, къщата бе готова още преди да свърши училището на мисис Пинкни на трийсети юни и по нищо не се отличаваше от другите къщи на острова.

Преди войната островът беше курортно място за жителите на Чарлстън, които не искаха да пътуват до Саратога или Нюпорт, за да избегнат лятната горещина. Наричаха тамошното селище „Мултривил“, на името на форт Мултри, който се намираше на южния край. В големите хотели се предлагаше всякакъв лукс и няколкостотин семейства имаха просторни къщи с пристройки за прислугата отзад. В хотелите имаше оркестри, които свиреха на забавите, а по алеите отпред непрестанно се разхождаха тълпи от хора. Всичко това сега бе разрушено от оръдията на блокадния флот, но онези, които обичаха почивка с дъх на море, се бяха заели през седемдесетте да го построят отново. Все още нямаше хотели и оркестри, нито алеи и красиви къщи, ала просторният пясъчен плаж и океана си бяха все същите. Но и това бе съвсем достатъчно.

Лизи обожаваше къщата на острова. Със своята простота тя й напомняше за лятната къща в имението, но беше далеч по-приятна, защото вятърът духаше през нея ден и нощ. Беше издигната на високи обли колони, за да може въздухът отдолу да циркулира свободно и по такъв начин къщата се издигаше високо над пясъчните дюни. Една дълга и тясна стая бе разположена успоредно на бреговата линия и тя служеше едновременно за гостна и всекидневна. От двете й страни няколко по-малки стаи водеха до пътечки от натрошени морски черупки. В едното крило се намираше спалнята за гости, заедно със спалните на Лизи, Пинкни и Стюарт. В другото бяха кухнята, килерът и спалнята на Хети и Клара. Веднъж или два пъти в седмицата Шед също идваше на острова; през август спалнята за гости бе във владение на Джулия, защото по това време нямаше кой знае какво да се върши в имението, освен да се чака поредната буря.

От три страни къщата бе заобиколена от просторна, покрита с покрив веранда, която всъщност бе истинската всекидневна, освен когато се задаваше някоя буря. Тук имаше дълги, покрити с меки възглавници кушетки, кресла и маси, направени от бамбук, който растеше край Карлингтън. Но онова, което Лизи най-много харесваше, бе големият въжен хамак, какъвто досега никога не бе виждала. Когато Джулия идваше на гости, Лизи взимаше възглавницата и завивките и спеше отвън в хамака, полюшвайки се лекичко от нощния бриз.

От верандата започваше широка пътека, която пресичаше дюните и се спускаше към една покрита с покрив платформа, построена до знака за най-висока точка на прилива. Тук се криеха на сянка, когато слизаха да се къпят в океана. Но независимо от дебелата сянка и дрехите, които непрестанно носеше на слънце, само два дни след пристигането кожата на Лизи вече бе зачервена и покрита с лунички. Лизи стенеше от болка, докато я мажеше с крем, но удоволствието бе прекалено голямо, за да обръща кой знае какво внимание на това. Семейство Раг имаха къща съвсем наблизо; двете с Керълайн се щураха непрестанно по пясъка, досущ като пясъчните крабове, които живееха в приливните плитчини.

Преди зазоряване Пинкни и Стюарт взеха новия трамвай, който стигаше чак до фериботния пристан в южния край на острова. Там Стюарт поемаше командването на своя кораб. Екипажът вече го очакваше напълно готов. Обикновено Пинкни бе единственият бял пасажер. Още на следващата спирка фериботът се изпълваше с негри, които товареха своята продукция, за да я изложат на градския пазар. От пристанището на „Маркет стрийт“ Пини извървяваше пеша разстоянието до своя офис на „Броуд“. Люси му готвеше обяд, а също и на Шед, ако не беше в Симмънсвил. В края на деня Пини поемаше обратния път. Стюарт правеше своя последен курс в шест и двамата се прибираха тъкмо навреме за вечерното къпане.

В къщата рядко се палеха газени лампи. След вечеря излизаха на верандата и там си приказваха тихо, докато паднеше здрач, наслаждавайки се на багрите на вечерното небе, а после палеха свещите над леглата си. Равномерният тътен на блъскащите се вълни и тихият шепот на вдигания от вятъра пясък ги приспиваха за минути.

През най-горещите часове на следобеда Лизи и Керълайн се опъваха в хамака и си мечтаеха за бъдещето, докато банските им костюми изсъхваха на телата им.

— Аз ще се омъжа за милионер като мистър Симмънс, само че някой по-висок — каза Керълайн. — Ще имам цяла дузина бебета, най-малко сто рокли и каляска с кадифени седалки.

— А аз ще се омъжа за някой красив и храбър, като Айвънхоу, който ще ме спаси от ужасна участ.

— Като каква например?

— Не зная. Може би разбеснели се коне. Той ще ме забележи на улицата и веднага ще се влюби в мен, но няма да посмее да ме доближи, защото… защото нещо ще му попречи, а сетне конете ще се откъснат от впряговете и ще се понесат надолу по „Маркет стрийт“, а аз тъкмо ще си идвам от леля Люси, където съм вършила добри, благородни дела, като например да не позволя на малкия Ендрю да подпали къщата и той ще се навърта наблизо с надеждата, че ще успее да ме зърне за миг и…

— Мой ред, мой ред е. Аз ще стана прочута певица в Операта и кралицата на Англия ще ме покани да пея пред нея и макар да съм най-добрата певица на света, аз ще приема поканата от добро сърце и ще я ощастливя. А после принцът ще…

— Грабне обувката ти и ще избяга с нея!

Възхитени от гения на своето въображение, те започнаха да се въргалят и да пискат като малки кученца, а въжетата на хамака скърцаха мъчително. И двете бяха почти на шестнадесет години, но не знаеха за света много повече, отколкото когато бяха на шест.

Понякога се занимаваха с разгадаването на онези мистерии, които ги измъчваха най-много. Разменяха мнения за това как хората имат деца. Керълайн бе уверена, че знае точния отговор.

— Погледни пъпа си и ще видиш, че е бил завързан с конец. Сигурно това е направено с цел. И каква друга, ако не, за да можеш да имаш бебе? Докторът прерязва конеца, тумбакът ти се отваря и той изважда бебето отвътре. — Керълайн говореше с уверен глас. Предишната година нейната омъжена сестра бе родила и тя бе наблюдавала как се променят формите й, докато расте малкото бебе в корема й.

— Значи ли това, че момчетата нямат пъп? Предполагам. Нямам братя. Ти имаш.

— Не съм ги виждала без дрехи.

— Защо не попиташ някого от тях?

— Не мога!

Керълайн се изкиска.

— Можеш да попиташ Джон Купър. Той с удоволствие ще ти го покаже, стига да има.

— Керълайн! Ти си ужасна. Махни си я! — Тя отблъсна ръката на своята приятелка.

— Ооох! Взимам си я.

След това двете се заеха да обсъждат недостатъците на Джон Купър. Той беше проклятието на Лизи, единственото високо момче в училището по танци и неин ентусиазиран и неизбежен почитател. След близо три години активни упражнения той все още я настъпваше по краката, докато танцуваха валс, а после се извиняваше зачервен, мъчейки се да поведе разговор.

— Е, добре — рече Керълайн. — Тази година няма да те притеснява. Миналият юни завърши Портър и не след дълго ще замине за Вирджиния, където ще учи за проповедник.

— Но това ще е чак в края на лятото. — По някакъв неизвестен начин Джон Купър винаги се появяваше наблизо, когато момичетата отиваха да се къпят, макар къщата му да бе на цяла миля от тяхната. — А и какво ще правя следващата година в училището по танци? По-добре Джон Купър, отколкото никой.

— Може би дотогава Били Уилсън ще е пораснал. Доста е висок за годините си.

— Уф, той е ужасен. Пуши цигари. Можеш да го подушиш отдалеч. Какво ли ще стане с мен, Керълайн? По-висока съм от всички наоколо, с изключение на Пинкни. Гледам на Стюарт отгоре, а той вече е голям мъж. Надвишавам дори Шед.

— Не се безпокой. По̀ догодина приключваме училище и тогава ще почнем да се срещаме с големи момчета, а те ще са и по-високи. Как мислиш, дали Стюарт въобще знае, че съществувам? Такава късметлийка си, че имаш красив брат!

— Ха-ха. Но не умее нищо друго, освен да приказва за политика. Ако си падаш по възрастни мъже, по-добре хвърли око на Пини. Той е точно толкова сладък, колкото изглежда.

— Не, потрябва ли ми някой по-възрастен, бих предпочела това да е мистър Симмънс. Той ще е ужасно щастлив в къщата му да се разпорежда млада жена и сигурно всеки ден ще ми подарява бална рокля… — И двете продължиха мечтанията си в този дух.

Когато училището по танци отново възобнови заниманията, Лизи откри, че Били Уилсън не е израснал достатъчно, ала Хенри Симънс и Бен Огайър са се превърнали в кльощави гиганти. Колкото и да се стараеше, тя не можеше да си внуши, че някой от двамата заслужава да стане герой на нейното сърце, но те бяха добри танцьори и петъчните вечери се превърнаха във връхна точка на седмицата.

На шестнайсетия си рожден ден Лизи проби ушите си и си постави мъничките перли, които Мери Едуардс й бе изпратила от Филаделфия. И тогава вече се почувства като истинска лейди.

Книга пета
1876–1877

30.

— Престани с тези лекции, Пини. Искаш ли да купиш моето корабче или не? Можеш да го използваш за влекач на твоите баржи и тогава повече няма да плащаш на Брейсуел.

— Но няма никакъв смисъл да напускаш, Стюарт. Можеш да намалиш курсовете или да го извадиш на сухо за няколко месеца.

— Аз също съм Трад, големи братко. И винаги се посвещавам с цялото си сърце на онова, което върша. Казах ти, че очаквам с нетърпение да дойде тази година. Отсега до пълната победа ще бъда денем и нощем за Хемптън и демократите.

— А след победата?

— Дотогава има много време. Като успеем, ще му мислим. Не можеш да ме спреш, Пини, и няма да ти благодаря за това, че се опита. Защото бих искал да се присъединиш към нас. Веднъж вече последва генерала, ела сега при нас.

— Имам си свои задължения.

— Така е. Но мисля, че съдбата на твоя щат е по-важна от производството на торове.

— Ще купя тази проклета лодка. Кажи цената. А след това си тръгвай, преди да съм те ударил… и всичко добро.

Изборите за губернатор на Южна Каролина щяха да се проведат на седми ноември. На седми февруари започна кампанията.

Вече десет години щатът бе под потисническото управление на радикалните републиканци. Това бяха години, в които събраните данъци изчезваха в джобовете на законодателите и техните сподвижници, години, през които над милион акри земя бяха конфискувани от нейните собственици, които не можеха да си платят данъците, и други милиони акри бяха продадени по два долара акъра — или по-малко. Съдии, назначени от същите тези законодатели управляваха в ущърб на всеки бял, който бе служил в Конфедеративната армия, независимо от обстоятелствата и истинността на обвиненията. Така наречените „изборни служби“ се продаваха на онзи, който дава най-много, и единствените коренни жители на Южна Каролина, работещи в същите тези служби, бяха доскорошните роби, които не можеха нито да четат, нито да пишат. А когато една сряда губернаторът изгуби хиляда долара на карти, още на следващия ден законодателите издадоха указ и го наградиха с хиляда долара като израз на „благодарността на гражданите на Южна Каролина за неговата вярна служба към щата“. Фосфатните залежи, които можеха да помогнат Чарлстън да израсне отново, бяха разпределени между неговите приятели с помощта на нов закон, който даваше приоритет на щатските власти върху изкопните работи в заливите и реките. И тези приятели натрупаха милиони, докато раните от войната продължаваха да зеят и красивите къщи на стария град се превръщаха в съборетини.

Всичко зависеше от гласовете на черните и изборът на новия президент.

На всеки бял се падаха средно двама черни гласоподаватели и вече близо десет години Обединената лига работеше за тяхната организация. Но имаше много такива като Илайджа, които бяха обърнали гръб на лигата и не малко бяха онези, които смятаха, че янките и републиканците не са направили достатъчно за тях, а и както винаги, имаше такива, които не разбираха, не се интересуваха и не искаха да взимат участие в предстоящите избори.

Демократите възнамеряваха да спечелят преобладаващата част от гласовете с убеждение или с насилие там, където не помагаше убеждението. Републиканците, от своя страна, бяха твърдо решени да задържат златната мина на корупцията, благодарение на която се бяха обогатявали близо едно десетилетие. И както бе предсказал Стюарт Трад, на сцената назряваше поредният кървав конфликт.

Генерал Уейд Хемптън, човекът, който оглавяваше кавалерията на Южна Каролина, след войната се оттегли в Мисисипи. И ето че сега отново се появи като кандидат за Губернатор на демократите. Беше петдесет и седемгодишен, със снежнобели коси, гъсти, завити мустаци, романтична натура и уверени движения. Двеста и деветдесет лейбъристки клубове от целия щат се бяха организирали в негова подкрепа. Дори Ку-Клукс-Клан предложи на Хемптън своята подкрепа, но получи отказ. „Моите хора нямат нужда да крият лицата си. Те са горди, че им се отдава възможност да спасят Южна Каролина от мръсните лапи на чужденците, които изстискват последните й капчици кръв. Искам всички да знаят кои сме ние.“ Едно от изискванията към последователите на Хемптън бе винаги да действат открито. Всички те носеха червени ризи и съвсем скоро околните научаваха имената им.

Като техни опоненти, републиканците разполагаха с черната щатска милиция, която бе сложила ръка върху всички арсенали. Но, страхувайки се, че тази милиция не е пропита с достатъчно републикански дух, те се осланяха на две групировки от чернокожи главорези — „хънкидорите“ и „живите дъбове“.

Обикновеният чернокож имаше нещастието да попадне по средата. Беше пионка, към която протягаха ръце и двете страни.

Напрежението продължи да расте през пролетните месеци. Съвсем неочаквано за Пинкни се върна познатото от годините преди войната ежедневие. Всяка нощ из града обикаляха патрулите на леката кавалерия, като носеха факли, за да осветяват онези места, където не стигаше светлината от лампите. А през деня пред арсенала се строяваше един въоръжен до зъби отряд, готов да се хвърли в атака при първия сигнал. Червените ризи препускаха из околностите на групи от по десет войника, предвождани от лейтенант. Спираха пред колибите или по кръстопътищата и убеждаваха чернокожите и белите да гласуват за демократите, акт, който оприличаваха на „пресичането на река Йордан“. Понякога хънкидорите ги изпреварваха, друг път идваха след тях. Но засега все още нямаше случаи на директни стълкновения и насилствените действия бяха рядкост.

В града фитилите бяха по-къси. Все още нямаше бунтове, но спорадичните сбивания принуждаваха „Райфъл клъб“ и военната полиция да са нащрек.

Една майска сутрин, малко след изгрев-слънце Пинкни се върна от нощен обход. През тази нощ неговият патрул бе разпръснал три сбивания на „Бей стрийт“ и рамото го болеше от запратен по него камък. Беше оставил коня си в конюшнята на кавалерията, а от там до вкъщи пътят бе доста дълъг. Докато отключваше входната врата, обмисляше дали да не подремне за час преди закуска. Но вратата се отвори само една педя. Завладя го тревога.

Точно зад вратата, проснат по гръб на пода лежеше Илайджа. Дишането му беше неравномерно. Пинкни избута вратата със сила и приклекна до стария негър. Когато повдигна главата му, почувства по пръстите си топлината и влагата на стичащата се кръв.

— О, божичко! — Той извика на Клара и Хети да дойдат.

Но първа на входа се появи Лизи. Тя изписка, обърна се и побягна обратно в къщата. Когато Пинкни внесе отпуснатото тяло с помощта на двете жени, Лизи вече бе запалила лампата в кабинета и бе покрила с чаршаф кушетката.

— Поставете го тук — нареди тя. — Хети, донеси ми малко топла вода и сапун. Клара, иди за легена в кухнята. Пини, ще ми трябва твоя бръснач, за да острижем косата, както и малко бренди.

Пинкни я погледна изненадан.

— Знам какво правя! — сопна се Лизи. — Доктор Перигрю ще бъде тук най-рано след час; той спи като труп. Донеси ми каквото ти казах и след това можеш да отидеш да го повикаш. Хайде, по-бързо всички! Аз ще донеса превръзки и памук. — Външният й вид контрастираше с авторитетното поведение. Нощницата й бе прекалено къса, виждаха се босите й крака, а косата се спускаше надолу в безпорядък. Но никой не помисли да й противоречи.

Когато най-сетне Пинкни доведе доктор, той обяви нейното лечение за не по-лошо от неговото. Но според него надеждата за оздравяване бе малка.

През целия ден Илайджа ту губеше съзнание, ту идваше на себе си. Все пак успя да им съобщи за случилото се — Обединената лига бе наредила всички напуснали редовете й членове да се завърнат незабавно. Малко след началото на вечерния час двамина почукали на вратата. Илайджа отказал поканата им и един от тях го ударил с железен лост.

— Миссър Пини, аз иска мои спестявания още сега. Аз иска златни монети. Аз иска види злато, аз не иска гледа само цифри в книгата.

Пинкни побърза да изпълни молбата му. И когато Илайджа отново дойде в съзнание, той погали с ръка монетите и на лицето му изгря усмивка.

— Не е ли красив гледка? — очите му се затвориха. — Аз обмислял за златни зъби каквито има Тоби, но аз радостен, че променил намерение. Аз ще има най-хубав погребение, каквото помни гробище. — Той отново се усмихна и се унесе. Пинкни не изпускаше ръката му.

Лизи тъкмо бе запалила лампата, когато Илайджа дойде на себе си за последен път.

— Погледни това голямо бебе момиче, миссър Пини. Тя прекалено чувствителен. Сега аз отива си. Не плачи. Аз получил си за всичко. Имам ги точно до мен, торба чисто злато на една страна и Исус Христос от друга и сега отива на сватбена вечеря. — Устните му за последен път се разтеглиха в усмивка и след това ръката му натежа в тази на Пинкни. Той я остави на гърдите на стареца и му затвори очите. След това прегърна разплаканата Лизи.

— Миссър Пини, най-добре вие не ходи на погребение. Много различни хора отива там, но никой не бъде бял.

— Благодаря ти, Клара… разбирам. Но ти си само от няколко години при нас и може би не знаеш някои неща. Илайджа бе част от семейството. Нямах възможността да присъствам на погребението на баща ми, но ще мога да придружа Илайджа.

И така приятелите на Илайджа Трад присъстваха на най-грандиозното погребение, което някога са виждали. Ковчегът от гладко полиран махагон бе покрит с венци, а облеченият в кадифен костюм Илайджа бе положен върху снежнобял сатен. Конете, които дърпаха катафалката, бяха черни и блестящи. Завързаните на главите им щраусови пера подскачаха, а юздите им бяха облечени в черна коприна. Пред катафалката бавно пристъпваше хорът на Африканската Методистка Епископска църква, всички бяха облечени в нови раса и носеха дайрета. Те пееха радостни песни и краката им танцуваха. Процесията бе предвождана от самия свещеник, в двуколка, теглена от бял жребец. Отзад се точеше дълга колона от талиги и каруци, изпълнени с хора, облечени в бели дрехи. Зад самата катафалка вървеше, свел глава надолу, Пинкни Трад.

Когато пристигнаха на гробищата, той с възхищение погледна към мраморната плоча, на която Илайджа бе чакал да бъде издълбана последната дата. Той хвърли първата буца пръст и после изчака да заровят гроба. След това се сбогува с приятелите на Илайджа; не искаше да остане на последното празненство, което щяха да имат заедно с Илайджа.

В края на юни Лизи завърши обучението си в училището за млади госпожици на мисис Хопсън Пинкни. Церемонията се проведе в градината на училището. Със своите дълги бели рокли и широкополи шапки единадесетте випускнички изглеждаха необикновено млади и щастливи. Пини и Шед плувнаха от пот на слънцето, но Люси успя да се спаси от жегата, като се прикриваше под сянката на чадърчето и си вееше с ветрилото. Но всичко това не повлия върху продължителността на заключителното слово на мисис Пинкни. Люси се смили над своите придружители и от време на време помахваше с ветрилото си към тях. Когато церемонията приключи, Пинкни и Шед обсипаха мисис Пинкни с комплименти. Пини напомни за роднинските им връзки и я надари с целувка по бузата, което я накара да се изчерви. Шед познаваше някои от бащите на момичетата, които бяха от новите хора. Той ги представи на Пини и Люси, а после проследи с пламъчета в очите как Люси ги надиграва в играта на вежливост. А след това всички чарлстъновци отидоха на сладоледена забава у Рагови.

На другия ден Пинкни и Шед откараха Клара, Хети, Лизи, Люси, Ендрю, малкия Ендрю и неговата бавачка на остров Съливанс. Пини бе издигнал Били в ранг капитан на стюартовия ферибот, който бе запазен само за тях по време на пътуването.

На пристана имаше въоръжена охрана. На острова не пускаха никой, който нямаше там работа. По време на предстоящите размирици той щеше да е най-безопасното място в цяла Южна Каролина.

Преместването се оказа навременно. На четвърти юли празненствата из щата завършиха със стълкновения между чернокожите републиканци и чернокожите демократи. Само след няколко дена в малкия град Хамбург избухна бой между червеноризците и щатската милиция. Хамбург беше в областта Еджфилд, роден край на Уейд Хемптън и преимуществено черното население на този край бе сред първите, които „пресякоха река Йордан“. В отговор беше докаран нов „отряд на милицията“, съставен от членове на „живите дъбове“, чийто водач бе полковник Адамс. Отрядът се състоеше от осемдесет мъже, въоръжени с уинчестъри, а щабът бе разположен в стария затвор за негри.

След това битката се пренесе в съдилищата. Водачът на Червените ризи, генерал Метю Бътлър настоя отрядът на милицията да бъде разпуснат и да се прекратят опитите за сплашване на хамбургското гражданство. Чернокожият съдия отказа. Той самият имаше чин генерал-майор в щатската милиция и с управлението си спомагаше за легализирането на групировката на „живите дъбове“.

На осми юли в града нахлу група от конни червеноризци, които започнаха да стрелят във въздуха с револвери и да призовават към бунт. На една платформа теглеха малко оръдие. От прозорците на затвора бе открит огън и един от червеноризците падна. Избухналата впоследствие битка стана известна в северняшката преса като „Хамбургската сеч“. Крепостта бе почти изравнена със земята, по време на самата битката бяха убити шестима чернокожи и неизвестно количество след това.

Губернаторът Дейниъл Чембърлейн поиска и получи незабавна военна помощ от президента Грант.

Още преди да пристигне помощта, събранията „Черно негодувание“ разпространиха мълвата за клането из целия щат. В Чарлстън събранието се проведе в Маркет хол. Говорител бе самият Деди Кейн.

Някои информатори от редиците на Обединената лига предупредиха своите бели работодатели и чарлстъновци имаха време да се подготвят.

— Слава богу — каза Пинкни, — че Стюарт и неговата група червеноризци заминаха за Кълъмбия. Знаете ли от колко време търси Деди Кейн? Ако му падне, онова, което се случи в Хамбург, ще е като детска игра.

По време на срещата по улицата около залата патрулираше леката кавалерия и членове на „Райфъл клъб“. През отворените прозорци се чуваше гласът на Деди Кейн и възгласите на публиката. Заплахите му бяха смразяващи.

— В щатите има осемдесет хиляди черни мъже, които могат да боравят с уинчестъри, и двеста хиляди черни жени, които ще запалят факли и ще извадят ножове!

Тълпата изрева възторжено, след това широката порта се разтвори и развълнувани негри се понесоха навън. Спряха, когато зърнаха петстотинте бели мъже насреща им. После тихо се спуснаха по стълбата и се разпръснаха. Деди Кейн излезе през задната врата.

— Направо се чудя — отбеляза след това водачът на драгуните, — как се случи така, че жените им са няколко пъти повече от мъжете. Слава богу, че нямат право на глас. Вдигам тост за това, джентълмени! — и той надигна манерката си.

До живеещите на острова не достигаха политически новини. Не получаваха дори ежедневните вестници. В началото Лизи бе малко обидена, че Енсънови ще останат в къщата. Ендрю я изнервяше. Годините на неподвижност бяха превърнали красивия млад офицер в планина от сланини, бавното, но неумолимо затъване в душевна депресия бе придружено с непрекъснато пиене и към тлъстините на Ендрю се прибави и отпуснатата, влажна кожа. Приличаше й на голяма бяла жаба. Когато седеше отпуснат в креслото, плътта му се подаваше през страничните пречки и винаги преди да заговори имаше отвратителния навик да надуе бузи. А тринадесетгодишният малък Ендрю беше прекалено млад, за да заинтересува една шестнадесетгодишна лейди, каквато бе Лизи. Вече бе твърде голям, за да има бавачка. От доста време Люси бе пренасочила усилията на Естел към домакинството, но независимо от това тя продължаваше да гледа на малкия Ендрю като на свое най-важно задължение и прекомерната й загриженост дразнеше Лизи не по-малко, отколкото самото момче.

— Изяж си зеленчуците… не забравяй шапката… не влизай в дълбокото…

И малкият Ендрю избягваше Естел, доколкото можеше. Лизи не го винеше, но изпитваше ревност. Момчетата разполагаха с толкова много свобода, можеха да се покатерят на количката за лед и да си правят снежни топки от разтрошени ледени парчета, в които поставяха шишета с подсладена вода. Можеха да се возят съвсем сами с конския трамвай, който пресичаше острова от единия край до другия. А ако случайно нямаха пари, за да си платят пътуването, тогава се възползваха от услугите на каруците със зеленчуци, бутилирана вода и риба, които обикаляха всяка сутрин. А най-хубавото от всичко беше, че можеха да се къпят и пекат на слънце колкото пожелаят, без да се страхуват от лунички.

На Лизи й позволяваха да се къпе само рано сутрин и късно следобед. През останалото време се готвеше за своето въвеждане в обществото.

— Съжалявам, мила — рече й Люси, — но дори да прекараш есента в пълна с мляко вана, пак ще имаш лунички през януари. Тези от миналото лято изчезнаха едва тази пролет. Ако искаш да си хубава трябва да се научиш да търпиш.

Лизи се съгласи, че си заслужаваше да търпи. Всичките й мечти бяха концентрирани върху красивия принц, който щеше да я зърне на бала и да се влюби в нея.

— Това се случва понякога, нали братовчедке Люси?

— Да, мила, случва се. — На Лизи се стори, че гласът на Люси прозвуча малко странно.

— Разкажи ми пак за бала, моля те, само още веднъж!

— Добре, чакай да помисля. Пинкни ще наеме каляска…

— С врата.

— С врата, която се затваря достатъчно шумно, та всички да се обърнат и да видят кой е дошъл. Над входа ще е опъната тента, достатъчно дълга, за да стига до каляската в случай че завали, а пътеката и стълбите ще бъдат покрити с бяло платно, за да не се изцапат полите на роклята ти.

— Защото и тя ще е бяла.

— О, да, най-бялата на света. А също и твоите ръкавици. Всеки ще получи по един чифт бели ръкавици като подарък от Обществото.

— Стига с тия ръкавици! Разкажи ми за списъка за танци.

Люси се усмихна.

— Обещах ти, Лизи. Няма да забравя. Ще се погрижа мистър Джошуа да запише в твоя списък за танци само високи джентълмени.

— Да не е само Джон Купър, че направо ще умра. О, майчице! Като говорим за дявола… — Джон се беше върнал вкъщи за лятната ваканция и освен това бе изобретил брилянтен начин да я вижда всеки ден. Всяка сутрин и всеки следобед той взимаше малкия Ендрю да плуват, а после го връщаше обратно. Люси беше благодарна за помощта му. В някои дни подводното течение бе необичайно силно и синът й не бе привикнал с океана. Лизи продължаваше да гледа на Джон като на напаст божия, но по никакъв начин не можеше да срещне разбиране от страна на Люси.

— Отнасяш се ужасно с него, Лизи, и крайно време е да престанеш. Свикнала си да се разпореждаш с мъжете. На Пинкни и Шед това може да им се струва забавно, но едва ли ще се понрави на джентълмените, с които ти предстои да се запознаеш. Те очакват от момичетата да се държат по определен начин и ти ще трябва да научиш този начин. Аз ще те науча, ако не се правиш на магаре и ме слушаш. А сега върви да се поупражняваш с Джон. Когато се появи на верандата, ще се престориш на изненадана и ще кажеш: „О, Джон Купър, каква приятна изненада, че ви виждам!“.

— Това е тъпо. Нито ще е изненада, нито пък приятна.

— Няма значение. И ще се усмихваш, когато го казваш.

— О, по дявол… Божичко, братовчедке Люси, погледни! Та това е Джон Купър! Колко е приятно да ви видя!

Бедният Джон бе толкова изненадан, че се препъна болезнено.

Когато научи, че Деди Кейн е бил в Чарлстън, Стюарт ядно изруга.

— Този черен копелдак е плъзгав като сурово яйце, но аз ще го спипам.

— Внимавай какво говориш, Трад. Под червената ми риза се крие едно чувствително място.

Алекс Уентуърт избухна в смях, като видя изненаданото изражение на Стюарт.

— О, боже, Алекс, моля те да ми простиш. Забравих.

— Само се шегувам. Не го приемай навътре. Хайде, ела да пием по едно в кръчмата и ще подслушаме какво си говорят републиканците.

Двамата стари приятели се бяха срещнали съвсем случайно на улицата в Кълъмбия. Майката на Алекс го бе изпратила да живее при нейното семейство след скандала в Чарлстън относно произхода на Деди Кейн. Не бяха се виждали близо осем години. Също като Стюарт и Алекс бе на двадесет и три и запален демократ. Съвсем наскоро се бе оженил за едно момиче от Кълъмбия, но предпочиташе да си прекарва времето със своите приятели от отряда на червеноризците, вместо със своята млада съпруга и нейните родители, които работеха в една застрахователна компания, притежание на нейния чичо. Стюарт беше лейтенант, Алекс — капитан. Все още водач.

— Искам да ми разкажеш за Чарлстън — рече Алекс. — Липсват ми местата от детството, но моята мила мама категорично отказва да ме покани на гости у дома. Понякога си мисля, че татко извади късмет, като загина геройски по време на битката при Бъл рън. Ако беше останал жив, обзалагам се, че тя щеше да превърне живота му в истински ад. Жените са страшно глупави. Смятам да науча Хелън на някои по-добри неща.

— Липсваше ми, Алекс. Защо не се върнеш в Чарлстън с мен? Не е необходимо майка ти да знае. Можеш да останеш у нас.

— Не. Тя заслужава по-добро отношение. Пък и Кълъмбия наистина се превърна в мой дом… Слушай, имам по-добра идея. Генералът събира нещо като почетна гвардия, която да го придружава по време на пътуванията му из щата. Кампанията започва идния месец, веднага след като Демократичната конвенция го излъчи за свой официален кандидат. Ще те взема с мен. Какво ще кажеш?

— Какво бих могъл да кажа? За мен това е изненада. Наистина ли можеш да го направиш?

— Хелън е братовчедка на Хемптънови. Смятай въпроса за уреден. А сега, какво ще кажеш за по един малък бърбън?

Алекс наистина удържа на думата си. На петнадесети август генерал Уейд Хемптън бе официално обявен за кандидат от страна на демократите за поста губернатор. В Кълъмбия вече беше събрана почетна гвардия, която да го ескортира. На следващия ден започнаха обиколката на щата.

31.

Пинкни разказа на дамите от къщата за повишението на Стюарт, но съобщението не бе посрещнато с особен интерес. Може би щеше да е най-интересно за Ендрю и неговия син, но в този момент и двамата спяха. Ендрю почти винаги си лягаше веднага след вечеря, а малкият Ендрю бе настинал. Люси и Лизи бяха прекалено заети с упражненията на Лизи с кринолина. Тя бе разочарована, че не й позволяват да носи някой по-нов модел рокля с турнюр и шлейф отзад, но Люси бе отказала категорично да слуша подобни предложения.

— Нито една лейди от Чарлстън няма да носи подобно нещо, защото разголва прекалено тялото. Вярно е, че кринолинът изисква твърде много плат за роклята, но независимо от това момичетата продължават да ги носят. Пък и това напомня за старите хубави дни. Същото, както когато засвирят „Синия Дунав“ за последен валс на вечерта.

На Лизи уроците се сториха обезкуражаващи, но ужасно интересни. При едно от редките си посещения Пинкни с мъка се сдържа да остане сериозен. Лизи беше облечена в костюма си за къпане. Отгоре бе облякла един от старите корсети на Люси, а самият кринолин бе покрит с дълга фуста.

— Чувствам се като слон — оплака се тя. Но беше признала на Люси, че намирала за много вълнуваща гледката на своя тъничък кръст и внезапно пораснал бюст, независимо от затрудненията в дишането.

— Чудесно се справяш — окуражи я Люси. — Това е. Малки стъпки, една пред друга, и разтвори стъпалата си като патица. Роклята се клати встрани, а не напред-назад. Добре. О, чудесно, скъпа, много по-добре от вчера! Завий край дивана, така, сега ела в средата. Отпусни ръцете напред. Добре. Сега се завърти, бавно, не бързай. Добре. Премести ръцете встрани. Много добре. Сега свий пръсти и придърпай малко нагоре кринолина. Хвана ли го? Добре — сега едновременно. Наклони го напред, пристъпи назад и седни на дивана.

Лизи седна. Кринолинът подскочи и я удари по челото. За миг отдолу се мярна синия й бански костюм. Тя избухна в сълзи.

Пинкни побърза да се скрие.

— Всичко е наред, Лизи — успокои я Люси. — С мен се е случило почти милион пъти, преди да се науча. — Тя се приближи до Лизи и оправи фустата. — Хайде, миличка! — Люси я дръпна за ръката. — Ще опитаме още веднъж, а аз ще придържам ръцете ти, докато накланяш кринолина. А после ще вечеряме.

Лизи се изправи, разходи се напред-назад и след това приседна внимателно.

— Приличаш на най-красивото цвете — рече Люси и я целуна. — Ще съобщя в кухнята, че сме готови за вечеря и после ще ти помогна да се настаниш на масата. А сега си избърши очите. Това е последният урок за днес. Когато ние, дамите, се облечем с корсет и кринолин, известно е, че не ядем много. Скоро ще разбереш защо. Няма достатъчно място за храната. Ще си взимаш съвсем малки късчета и ще ги гълташ, преди да посягаш към следващите. А като излезеш от стаята, ще свалим корсета и тогава ще можеш да похапнеш.

Дълго след като Лизи си легна, Пинкни и Люси останаха на верандата, настанени в удобните люлеещи се столове. Никой от тях не бързаше да наруши мълчанието. Наближаваше прилива, вълните се пречупваха лениво, сякаш океанът бе изморен след дългото изкачване по стръмния бряг. Сред тръстиката на дюните проблясваха светулки. Цигарето на Пинкни сякаш примигваше в отговор, докато той подръпваше от него.

Той внезапно се разсмя, сподави смеха си и после пак продължи тихичко да се киска.

— Никога през целия си живот — каза, — не съм виждал нещо по-смешно от тези кюлоти под клетката. Наистина ли си минала през всичко това, като си била малка?

В отговор се разнесе тихият смях на Люси.

— Шшш — смъмри го тя. — Може още да не е заспала.

— Разбира се, че е заспала. Толкова е късно. Но ти не ми отговори. И ти ли си праскаше носа с кринолина?

— Най-малко хиляда пъти. Живеех с един мой чичо, ерген. Трябваше сама да се уча и най-често грешах. Веднъж дори си насиних окото. — Тя отново се разсмя и не можа да се спре и той. — Смехът й бе заразителен. Пини почувства, че страните го болят, но не можеше да се спре.

— Шшшш — едва успя да произнесе Люси, но само след миг отново избухна в неудържим кикот. Когато най-сетне се овладяха и двамата се чувстваха отпаднали.

— Мили боже! — изпъшка Пинкни. — Всичко ме боли. Не помня от колко време не съм се смял така.

— Аз също. Накрая дори се разплаках. Какво мъчение — Люси млъкна и с мъка си пое въздух. — Ох! — прошепна тя и въздъхна.

Една невероятна по размери огнена топка се издигна на хоризонта, сякаш запратена от невидима гигантска ръка. Двамата я загледаха с невярващи очи, докато тя се издигаше, променяйки цвета си, и изтриваше звездите, изгрели малко преди това на небосвода.

— Никога досега не съм гледала как изгрява луната — прошепна Люси. — Не знаех, че е толкова красиво.

— Аз съм виждал — отвърна Пини. — Но не и над океана. Трудно е да повярваш дори.

Отново потънаха в мълчание, наблюдавайки как златистото преминава в жълто и накрая избледнява съвсем, докато Луната се издигаше нагоре. Сякаш появата й бе загладила океана. Вълните ставаха все по-ниски, лениви тъмни очертания и само от време на време се мярваше белотата на пяната. Широка сребриста пътека се простираше от брега до хоризонта.

— Сякаш можеш да се разхождаш по нея — рече Люси. — Интересно, къде ли би могла да ме отведе?

— И аз за това си мислех.

— Зная.

Отново ги обгърна тишина. И тогава Пинкни я погледна. Бледа, нереална светлина се отразяваше в сълзите, които се стичаха по бузите й. Той притисна ръката й в своята.

— Люси.

— Шшшт. Зная… Винаги зная какво мислиш.

— И знаеш, че те обичам?

— Да.

— Но аз току-що го разбрах.

Устните й се разтвориха в едва доловима усмивка.

— Ти го знаеше преди мен?

— Шшш — ръката й стисна неговата. Тя извърна глава и срещна изумения му поглед. — Това просто е едно от онези мистериозни неща, които се случват. Чувствам онова, което чувстваш и ти, и знам какво мислиш. Невинаги и не всичко. Само най-важните неща. Точно сега се страхуваш, че си постъпил глупаво. Недей. Ти ме направи по-щастлива, отколкото можех някога да се надявам. Миличък Пини, от пет години съм влюбена в теб. Точно от пет години. Дадох си сметка за това именно на днешния ден. Не е ли странно?

— Кога, Люси? Не разбирам.

— Когато ми разказа за онзи кон — еохипуса. И аз почувствах, че сърцето ме боли, както твоето.

Пинкни се наведе да целуне ръката й. Беше загрубяла и мазолеста; той почувства мъка.

— Какво ще правим сега? — запита, макар да знаеше отговора.

И той дойде.

— Нищо не можем да направим — Люси го докосна по косата, след това целуна сведената му глава. — Толкова често съм жадувала да го сторя. О, Пини, не смяташ ли, че това, което стана до тук, е достатъчно? Не ти ли стига, че го знаем и двамата? Аз мога да живея така и да съм щастлива.

Той вдигна глава и надзърна в молещите й очи.

— Разбира се, че можем.

Тръгна си преди зазоряване. Люси намери бележката от него в кутията за конци:

Трябва да хвана първия ферибот. Обходът започва в шест. Не знам кога ще мога да се върна, но ще го направя при първия удобен случай. Твой П.

Тя притисна нежно тънката хартия. Мисълта за това какъв ще бъде животът й от сега нататък нахлу внезапно и я накара да се чувства слаба. Всеки разговор, всяка подобна бележка щеше да е изпълнена с двоен смисъл и следователно — опасна. Трябваше да се научи да мами. Почувства в устата си горчивина. Но той я обичаше. И тя можеше да притисне тази бележка към гърдите си. Не се нуждаеше от признания или любовни писма. Тя скъса бележката на две и я зарови сред другите хартии в кошчето. След това подреди подноса със закуска за Ендрю и го занесе.

Процесията беше дълга близо половин миля. Най-отпред яздеше отряд червеноризци от областта Чироу; ездачите махаха с ръка на подредените край пътя хора. Конете се дърпаха и въртяха глави, разтревожени от шума и виковете на тълпата, но ездачите ги задържаха в бавен ход.

След тях вървеше оркестър от негри, с окачени на червени ленти барабани и ярко блестящи фанфари. После идваше оръдието — лъскаво и блестящо почти колкото фанфарите. Конят, който го теглеше, беше огромен. Неговата черна грива и опашката бяха сресани, привързани с червени панделки, а кожата му блестеше като огледало.

Зад оръдието препускаше почетната гвардия от червеноризци, чиито медни копчета също блестяха ярко. Бяха подредени по двойки. В средата яздеше генералът, яхнал снежнобял кон, и махаше с шапка на тълпата, а косата му се развяваше на вятъра като гривата на жребеца. Носеше сив костюм, в същия цвят като униформата, с която бе воювал за Южна Каролина и с която бе ранен три пъти в битката при Гетисбърг, но не се бе отказал да предвожда кавалерията.

Процесията пресече прашния площад на Чироу, след това се строи около платформата, която бе издигната в средата на площада. Платформата бе облицована с червено платно. Върху й, притисната под тежестта на блестящите черни вериги, бе приклекнала човешка фигура, наметната с траурно покривало. От четирите страни на фигурата бяха поставени надписи: „Южна Каролина“.

Уейд Хемптън преметна крак през седлото и пристъпи право на платформата. После бавно закрачи към фигурата. Докато се приближаваше, веригите паднаха с трясък, приведената фигура се изправи, отхвърли покривалото и всички видяха, че това е момиче, облечено в бяла рокля с дълги ръкави. В този миг оръдието гръмна и тълпата обезумя. Южна Каролина бе освободена.

— Никога не се проваля — прошепна с ъгълчето на устата си Стюарт. Продължаваше да гледа право напред.

— Да се надяваме — отвърна с прозявка Алекс. — Мислех, че ще има повече бой и по-малко речи. Но щом на генерала му харесва, какво друго ни остава, освен да се примирим? Погледни го само. Свеж е като маргаритка, а на седмица има по три подобни представления.

— А остават още два месеца. Възможно ли е да има толкова много градове в Южна Каролина?

— Почти. Оставил е Чарлстън и Кълъмбия за накрая. На всеки са отредени по два дни.

— Хопа! Това е интересно. Водещият демократ на Чироу всеки момент ще ни каже колко сме чудесни.

През първата седмица на септември къщата на острова бе посетена от Джулия Ашли. Когато узна, че Енсънови възнамеряват също да се настанят там, тя категорично отказа да дойде, но Пинкни отиде в имението и успя да я убеди да промени намеренията си. Тя никога не би признала, че е уморена, но знаеше, че наближава шестдесет, а ежедневните обиколки на плантацията бяха ужасно изтощителни по време на жегата.

Никога не плуваше, но два пъти на ден се разхождаше по брега на реката, вдигнала над главата си огромен по размери черен копринен чадър, който отдалеч приличаше на облаче. Както винаги, леля Джулия си оставаше импозантна фигура. Още с появата си в къщата тя отправи критични бележки относно стойката на Лизи, буйното поведение на малкия Ендрю и готвенето на Клара. Беше вледеняващо вежлива с Ендрю, но одобри, макар и негласно положените от Люси усилия. Сякаш засенчи всички.

Бедният Джон Купър бе измъчен до смърт от разпитите на леля Джулия за обучението в университета и от нейните човеколюбиви религиозни проповеди. Но независимо от това, продължаваше да се появява два пъти на ден — беше се посветил на малкия Ендрю и същевременно бе влюбен до болка в Лизи. Чаровното й отскоро отношение към него вселяваше в душата му нови надежди и мечти. Но точно в този следобед тя бе отишла на гости у Керълайн и той бе паднал в примката на леля Джулия.

— Мартин Лутър е бил либертин — рече доволно леля Джулия. Джон тъкмо се мъчеше да си припомни всичко, което знае за Лутър, когато на верандата неочаквано дотича Естел. Люси вдигна глава от бродерията.

— Прощавайте, мис Люси, но на задната врата има един войник, който търси миссър Купър.

Джон скочи на крака; беше пребледнял, въпреки тена си. Всичко необичайно го тревожеше.

— Ще дойда с теб, Джон — рече Люси. Тя хвана момчето за ръката и го побутна леко към посетителя.

Върнаха се само след няколко минути, придружени от млад рус Херкулес, облечен в омразната униформа на Съединените щати.

— Мис Ашли — каза Люси, — позволете да ви представя Лукас Купър. Той е братовчед на Джон. — Лукас се поклони на Джулия. Тя не поднесе ръка. Люси го покани с ръка и всички седнаха.

Лукас бе единственият сред тях, който изглеждаше спокоен. Обясни им, че в момента се намира в ужасно неудобно положение. Постъпил на служба на запад като кавалерийски лейтенант, но след раняване го върнали обратно на изток. Когато отново се възстановил, изпратили го заедно с полка му в Южна Каролина, в поддръжка на губернатора Чембърлейн.

— В действителност, аз отказах да участвам в тази експедиция още в мига, когато научих за нея. Не исках да предприемам никакви действия срещу моя щат. Но в армията всичко става ужасно бавно. И докато не пристигнат документите за освобождаване, продължавам да съм част от моя полк. Полковникът, който е свестен човек, ми даде двуседмичен отпуск. Докато изтече, вече ще съм цивилен. А междувременно трябва да нося армейската униформа и да се крия при стария Портър. Той ми предложи да посетя форт Мултрие и да дойда да поплувам. Не знаех, че на пристана има въоръжен пост, където трябва да покажеш пропуск. Слава богу, че братовчеда Джон може да гарантира за мен.

Люси се мъчеше да не гледа в яркия белег, който пресичаше мургавия му врат и се губеше под линията на косата.

— Някой да иска чай? — запита тя. По него имаше и други, макар и по-стари и малки белези, които бяха като бели линии; единият се намираше край ъгъла на устата, другият минаваше косо през веждата над лявото му око, а най-дългият бе като белезникава бразда през брадичката му.

Малкият Ендрю се зададе откъм сенчестата всекидневна.

— Това от индианците ли ти е?

— Ендрю! Що за маниери?

Лукас Купър се усмихна.

— Позна. Един сиукс за малко да ми отмъкне скалпа. За тях светлите коси са голяма ценност. Имах късмет, че носех нож в ботуша си.

Ендрю го гледаше очарован.

— Уби ли го?

Лукас постави пръст на устните си.

— Не пред дамите. Ще ти разкажа някой друг път. Но всъщност този дивак ми направи услуга. Бях в армията на генерал Кастър. Ако не бяха ме настанили в лазарета на форта, днес едва ли щях да съм тук. Винаги съм носел късмета си на рамо.

Дори Джулия изглеждаше впечатлена. Битката при Литъл Биг Хорн на 25 юни бе дала своя отзвук в Чарлстън не по-малко, отколкото навсякъде другаде из страната. Гласът й прозвуча съвсем добросърдечно, докато разпитваше Лукас Купър за семейството и живота му. Беше от порядъчна фамилия. Живеели в плантация край река Уондо, баща му бил инвалид от войната, баба му е носела фамилията Лукас, преди да се омъжи, а той самият бил един от първите завършили училището на доктор Портър.

— Винаги съм му бил благодарен — обясни Лукас. — Благодарение на него ме приеха във Военната академия. Иначе едва ли щях да получа колежанско образование.

Естел се появи отново и прошепна нещо на Люси.

— Вечерята е почти готова — обяви Люси. — Двамата млади джентълмени ще ни окажат ли честта да я споделят с нас?

Джон се изчерви. Никога преди това не бяха го канили и сега не биваше да приема. Но без съмнение Лизи щеше да се прибере за вечеря.

Лукас реши и заради него. Той се изправи.

— Благодаря ви, мадам Енсън, но не бихме могли. Джон ми обеща да ми заеме бански костюм и двамата да поплуваме, преди да тръгне последният ферибот за града. Все още трябва да живея в казармата — той се поклони на Джулия. — Ваш предан слуга, мадам. — След това раздруса ръката на малкия Ендрю, целуна Люси и си тръгна. Джон пое неуверено след него.

Наближаваше седем часа. Керълайн и Лизи подскачаха на плиткото между двата вълнолома.

— Лизи, виж! Джон Купър излиза от вашата къща с един войник янки. Дали не са го арестували?

— Не зная и не ме интересува.

— Е, а знаеш ли аз какво ще ти кажа? Бих извършила престъпление, само за да ме арестува този войник. Това е най-красивият мъж, когото съм виждала през живота си.

Лизи погледна натам, но мъжете бяха с гръб към тях.

В къщата Люси повтори заключението на Керълайн.

— Това е най-красивият мъж, когото някога съм виждала. Изглеждаше като изваден от роман.

Джулия се засмя.

— Изглеждаше като неприятности, ето като какво. Аполон с ужасно минало. Ако този петел остане в Чарлстън, най-добре ще бъде бащите да заключат своите пиленца.

32.

Докато Стюарт участваше в церемониални маршове и мечтаеше за битки, Пинкни жадуваше за покоя на къщата на острова и за компанията на Люси. Градът бе непрестанно огнище на дребни стълкновения. Избухваха по улиците, по ъглите и в кръчмите по крайбрежната част на „Маркет стрийт“. През нощта на шести септември драгуните трябваше да ескортират черните демократи от Уарт фоур, които имаха сбор в Арчър хол.

Последните посетители тъкмо влизаха в залата, когато откъм „Кинг стрийт“ се зададе организирана тълпа от хънкидори и „живи дъбове“. Въоръжени бяха с пистолети и тояги и превъзхождаха количествено драгуните приблизително шест към едно. Капитан Барнуел стреля с пушката си във въздуха и извика: „Спрете!“. Тълпата продължи напред.

— Трад, препуснете към караулното и повикайте полиция! — Пинкни пришпори коня си.

Не след дълго препускаше обратно начело на полицейския отряд. От близо цял квартал разстояние се чуваха изстрелите и смразяващите викове на тълпата: „Кръв! Кръв! Кръв!“. Той мислено прокле злата съдба, която му бе отнела едната ръка, стисна юздите със зъби и извади сабята.

Здравите мускули на бедрата и притискането на коленете насочваха коня в тълпата. Всички драгуни бяха свалени от конете. Много от тях лежаха на земята, а битката бушуваше върху отпуснатите им тела. Пинкни разпръсна с коня си група негри, които биеха с тояги един подпрян на стената на бижутерския магазин драгун. След това се хвърли обратно в мелето, като удряше наляво и надясно с плоската част на сабята. Черни ръце се вкопчиха в краката му и в юздите на коня. Десният му ботуш излезе от стремето.

Викове и изстрели ознаменуваха пристигането на полицията. Конят на Пинкни се изправи на задните си крака. Той изгуби равновесие и веднага бе издърпан надолу. В момента, в който падна по гръб на земята, Пинкни вдигна пред себе си сабята, за да се защити. Някой го ритна в незащитената лява страна и той почувства, че ребрата му изпукват. Чу се тропот на ботуши. Хънкидорите и „живите дъбове“ отстъпваха.

Пинкни бавно се надигна и се огледа. Дванадесет драгуни лежаха наоколо, един от тях бе мъртъв. По лицата и телата на другите имаше белези от боя. Един от хънкидорите също бе убит — лежеше проснат на стълбите към Арчър хол.

— Как си, Пинкни? — попита полковник Барнуел.

— Чудесно. Надявам се конят ми да е добре.

— Би трябвало. Видях го да препуска по „Кинг стрийт“ към дома. Ако можеше да вдигне такава скорост на състезанията, ти щеше да станеш богат.

Полицията бе отминала също по „Кинг стрийт“, преследвайки бягащата тълпа. Драгуните останаха на пост пред Арчър хол, след това ескортираха демократите пеша, докато напуснат опасната зона. На следващия ден стана ясно, че по пътя си тълпата е помела квартала между Уентуърт на „Кинг стрийт“ и „Кенън стрийт“. Бяха изпочупили всички улични прозорци, разбили магазините и пребили всички бели съдържатели, които бяха направили опит да защитят собствеността си.

Оргията на насилието продължи още дълги часове в района около федералните казарми край Цитаделата, но войниците останаха вътре. Лукас Купър вече не беше сред тях. Същата сутрин бяха пристигнали документите му за уволнение. Само един час преди началото на безредиците той напусна казармите и незабавно се присъедини към Червените ризи в района, където живееше неговото семейство.

Триумфалната предизборна обиколка на Хемптън изнервяше републиканците. Чембърлейн отново изпрати молба за помощ до Грант. На седемнадесети октомври президентът издаде прокламация до Червените ризи и им нареди в тридневен срок да разпуснат редиците си.

Мартин У. Гари, шефът на Хемптъновия предизборен кабинет, изпрати официален протест. Той също така помогна да се организират „обществени клубове“, които да заемат тяхното място. Стюарт се оказа член на „Първи баптистки кръжок по шиене“. Недалеч от него в Уолдън Лукас Купър беше звездата на „Музикален клуб Хемптън и Тилдън“. Времето беше вече достатъчно студено и се носеха връхни дрехи. Но достатъчно бе някой от членовете на клуба да разкопчае сакото си и отдолу се виждаше познатата червена риза. Никой не продумваше дума за това.

Гласуването започваше на седми ноември. Предизборната кампания достигна своя връх, когато Хемптън пристигна в Чарлстън на трийсети октомври и след това се появи в Кълъмбия на четвърти ноември. В Деня на Вси светии Стюарт си взе почивка. Лизи подготвяше празничен обяд, още откакто се бе върнала в къщата в града в края на септември. Не беше само в чест на Стюарт, макар че почти четири месеца не го бе виждала и беше попривикнала с отсъствието му. Керълайн бе настояла.

— Той никога не ще ме забележи на бала, Лизи. Това е единствената възможност да види, че съм пораснала. — Лизи сметна, че Керълайн трябва да е съвсем побъркана, щом се интересува от Стюарт, но й беше приятна мисълта за подготовката и за самия обяд. Самата Керълайн гледаше далеч по-прозаично на менюто. — Щом възнамеряваш да осигуриш толкова много неща за ядене, защо не поканиш и мистър Симмънс да остане у дома? Той няма да е на бала, така че по-добре да му направя впечатление там, където мога. — Лизи отвърна, че е ужасна и знае добре, че Шед ще си е у дома. Всички очакваха речта на генерал Хемптън.

Новоиздигнатата трибуна в Уайт Пойнт Гардън бе украсена с червени гирлянди. Тълпа от най-малко десет хиляди развълнувани зрители бе изпълнила парка и близките улици. Червените ризи бяха свалили своите сака и представляваха впечатляваща гледка. Лизи трябваше да признае, че Стюарт изглежда страшно романтичен. След като генералът освободи Южна Каролина от нейната мъка и от оковите, тя нададе възторжен вик заедно с тълпата. Шед, който вече бе присъствал на представлението в Симмънсвил, се усмихна бащински на порозовелите й бузи и пламтящи очи.

Но на следващия ден, когато само те двамата се събраха на обяд, той се опита да я успокои. Майката на Керълайн й бе забранила „да прави представление със себе си“, като се хвърля право в ръцете на Стюарт Трад. Пинкни бе повикан при драгуните. А самият Стюарт обикаляше из града по следите на слуха, че Деди Кейн пристигнал.

— Не тъгувай, Лизи — рече й Шед. — Те са тези, които трябва да се чувстват потиснати. Това е най-добрият обяд, който съм виждал през живота си. Кажи ми как го направи.

Лизи преглътна сълзите си и му разказа подробно как е приготвила обяда.

— Първо трябва да помолиш леля Джулия да изпрати необходимите продукти. Това е най-трудната част. Написах поне десет умолителни писма, докато стане. След това ги измиваш и почистваш от костите. След като напълниш гълъба с бекон, поставяш го в яребицата. Тя пък се напъхва в токачката. После всичко това отива в изкормената патица. Вече е станало доста голямо. Следващата стъпка е един голям петел. Него пък напъхваш в гъската и последен идва фазанът. Отиват цели два дни докато го приготвиш и опечеш. — Тя скри лице в кърпичката си и заплака.

Шед отиде при нея, коленичи и притегли главата й към гърдите си.

— Хайде, хайде, бебче, не плачи. Ако искаш мога да го изям целия. Даже и перата; само ми кажи.

Лизи избърса очи.

— Ще ти призлее. — Тя се изправи. — И аз не съм бебче. Съжалявам, че се разплаках.

Шед се върна и седна в креслото.

— Да не мислим повече за това. Мисля, че съм готов за допълнително, ако бъдеш така добра да позвъниш на Хети.

Лизи се изкикоти.

— Може и да ти сипя малко пера. Какви искаш — от патица, гъска или фазан? Като се изключи панделката на главата й, тя по нищо не приличаше на малкото момиче с плитките, което съвсем доскоро се бе разпореждало на същата тази маса.

— Лизи, бих искал да те помоля нещо.

— Да не ти сипвам пера?

Шед поклати глава.

— Не става дума за шега, а за нещо сериозно. Искам да ме наричаш с моето истинско име.

Тя внезапно почувства интерес.

— Не знаех, че имаш друго име. Кое е то?

— Джо.

— Само Джо? Не е ли Джоузеф?

— На визитната ми картичка пише Джоузеф, но името ми е Джо.

— Е, добре, щом го искаш. Но това е все едно да се срещнеш с нов човек. Не съм сигурна, че ще го запомня. Защо настояваш на тази промяна?

— Вече се промених. Не помниш ли, че навремето не можех дори да чета и пиша?

— Така е. Бях забравила. Страшно забавно беше, когато и двамата имахме уроци заедно. Помниш ли, като си играехме на училище?

— И ти ме накара да стоя прав в ъгъла.

Лизи плесна с ръце.

— Точно така! Ти беше много забавно другарче, Шед. Искам да кажа Джо.

Очите му се изгубиха сред бръчките на смеха.

— Ужасно се забавлявах. Но това беше толкова отдавна. Сега вече си голяма, а аз съм ненадминат в смятането. Така че ще се постарая да не те наричам бебче, а ти се опитай да запомниш, че името ми е Джо. А освен това надявам се да си спомниш, че чакам за допълнително от този прелестен обяд.

— Ах. Веднага ще позвъня. Наистина ли ти харесва?

— Стюарт си няма представа какъв глупак е, като го пропуска.

А Стюарт узна какъв глупак е чак вечерта. Върна се изтощен и отчаян от безплодното търсене. Глупаво бе да се опитва да пробие стената от невежество, която черните издигаха помежду им, когато белият човек започваше да задава въпроси. А освен това стигна до извода, че е било глупаво да се записва в почетната гвардия. Докато другите групи на червеноризците се носеха из околностите, изпълнявайки важни задачи, той трябваше да се наслаждава на безкрайни представления и да слуша речи. Дори Пинкни вече бе участвал в доста сражения. А Стюарт можеше да наброи само стотината момичета, които бяха захвърляли вериги и траурни покривала пред него.

Забави се след настъпване на полицейския час с надежда някой патрул да го спре и да се заяде с него на улицата. Но единствените минувачи, които срещна, бяха няколко драгуни, които похвалиха блестящото изпълнение в градината.

Настроението му беше отвратително, когато най-сетне късно вечерта изкачи стълбите на потъналата в мрак къща, и малко по-добро, когато на следващия ден слезе за закуска. После побърза да хване първия влак, който трябваше да откара Хемптън и неговата компания в Кълъмбия.

— Радвам се, че пропусна обяда — отбеляза Лизи. — Сигурно присъствието му щеше да вкисне сметаната на пудинга.

Цялото население на Южна Каролина очакваше с нетърпение резултатите от изборите. В изборния ден Шед се присъедини към групата бели жители на Чарлстън, която държеше под наблюдение изборните места на демократите. Видя няколко стари познати от хотел Чарлстън. Гласуваха за републиканците и той се направи, че не ги познава.

На следващия ден във всички големи градове на щата избухнаха бунтове. Желанието на Стюарт най-сетне бе изпълнено. Успя да просне на земята четирима черни, преди той самият да бъде прострелян в бедрото.

Раната не беше сериозна. На другия ден беше на крака. След седмица вече нямаше нужда от патерицата, която му бе дал докторът. Хелън Уентуърт му каза, че лекото накуцване го прави още по-привлекателен. През времето, докато почетната гвардия беше с Хемптън в Кълъмбия, Стюарт остана при Алекс. Предполагаха, че очакването им ще продължи не повече от седмица. Но минаха месеци.

Изборните резултати показаха по-голям брой подадени гласове, отколкото бяха гласоподавателите. Докато двете партии се обвиняваха взаимно в съдилищата, Чембърлейн и поддръжниците му се окопаха зад залостените врати на Капитола. Хемптън, който според едно от преброяванията бе спечелил само с хиляда гласа, събра конкурентно правителство в близкия Керълайн хол.

Положението не бе по-различно в президентските избори. Кандидатът на републиканците Ръдърфорд Б. Хейс и кандидатът на демократите Самюъл Дж. Тилдън трябваше да изчакат, докато се реши въпросът с гласуването в три южняшки щата, които все още бяха под Реконструктивната наредба. Огромни суми и обещания за важни постове се разменяха между отделните групировки, които непрестанно се реорганизираха и сменяха състава си.

А през това време гражданите на Америка и населението на Южна Каролина чакаха от политиците да решат кой ще ги управлява.

Насилието почти бе изчезнало. Твърде късно бе вече да се взимат решения и да се пресича река Йордан. В Кълъмбия Стюарт разби не едно и две сърца по време на забавите, уреждани от приятелите на семейство Уентуърт, и същевременно се опитваше да се добере до информация за местонахождението на Деди Кейн. В Чарлстън Пинкни и Шед се бяха захванали със занемарените дела на фосфатната компания „Трад-Симмънс“. Двамата се редуваха да придружават Люси и Лизи в безкрайните им разходки по магазините на „Кинг стрийт“.

— Колко пъти вече сме ходили там — оплака се Пинкни. Той погледна Люси и в очите му се четеше обич. С леко намръщване тя го предупреди да бъде дискретен.

— Роклята, с която едно момиче ще се покаже при представянето й пред обществото, е най-важната в живота й — Люси с мъка се сдържа да не се разсмее. — По-важна е дори от сватбената й рокля.

— Това вече веднъж съм го чувал за първата фустанела. Чудя се, кой ли ги измисля тези неща?

Очите на Люси се разшириха.

— Нямам представа.

Чувстваха се щастливи.

— Братовчедке Люси, коя от двете дантели ти харесва повече? — прекъсна ги съсредоточената в избора си Лизи.

В началото на декември Пинкни получи писмо от майка си, което вдигна голям шум в къщата. Тя пишеше, че смята да се върне, за да присъства на светския дебют на Лизи. „Ще дойдем само аз и Софи. Мистър Едуардс е прекалено зает да напуска Брин Маур. Кажи на Джошуа Енсън да ме включи отново в списъка за поканите.“

— Това не може да стане — рече Пини. — Още когато се омъжи за този аболиционист, тя знаеше, че напуска завинаги Чарлстън и всичко, свързано с него.

Люси не беше съгласна.

— Тя е майка на Лизи, а и Едуардс няма да е с нея. Остави ме аз да говоря с мистър Джошуа.

В този миг Лизи я дръпна за ръката и тя й каза:

— Да, скъпа, гащите ще са от бяла коприна, точно като тази… Не се притеснявай, Пини. Изглеждаш изплашен до смърт. Ще накарам Лизи да побърза, за да се приберем по-скоро у дома. А ти отиди до офиса и си почини, докато ние продължим с упражненията по слизане и изкачване на стълба.

Пинкни се облегна назад в креслото и запали една пурета. Тишината бе пълна, само седалката под него леко поскърцваше. Той почувства, че напрежението постепенно го напуска. Ако само… би могъл да спре да мисли за това какъв щеше да е животът му, ако го нямаше Ендрю. С радост потисна тази мисъл, щом на вратата се почука леко.

— Влез.

Беше Шед.

— Влизай, човече. Имам нужда от компания. Какво ще кажеш да пийнем по нещо?

— Може би по-късно. Трябва да ти кажа нещо — не, да те попитам. По дяволите, настръхнал съм като котка.

Пинкни беше заинтригуван. Никога досега не бе виждал Шед без неизменната непроницаема завеса от безстрастност.

— Не знам за какво става дума, Шед, но струва ми се, че ще изглеждаш по-добре с чаша в ръка. Сипи си малко шери, в гарафата зад теб е.

Ръцете на Шед трепереха и част от виното се разля.

— Проклятие — промърмори той. После се извърна към Пинкни. — Няма да стане по-лесно. Пинкни, искам да помоля Лизи да се омъжи за мен.

Челюстта на Пини увисна надолу.

— Знам, че ще ти е необходимо малко време, докато свикнеш с тази мисъл — продължи забързано Шед. — Но аз ще й бъда добър съпруг. Сигурен съм. Ще се грижа за нея. Имам достатъчно пари. Ако трябва, ще продам дори фабриката. Предполагам, че няма нищо лошо в това да притежаваш банка. Но ако и това е пречка, ще продам и нея.

— Та ти би могъл да й бъдеш баща! — Пинкни най-сетне намери първия довод. Всичко в него крещеше: „Не!“.

Все още не беше осъзнал причината за ужаса, който изпитваше от предложението на Шед. Тук имаше някаква объркана смесица от аристократична гордост, дълбоко заровена ревност от времето, когато Лизи вярваше повече на Шед, отколкото на него, и отказ да признае пред себе си, че неговата малка сестра е станала жена. Но преди да си изясни някои от тези причини, гласът на Шед отново прикова вниманието му.

— Аз съм на двадесет и седем, а тя скоро навършва седемнадесет. Веднъж мис Люси каза, че мъжът трябва да е поне десет години по-възрастен от жената. — Шед почти го умоляваше.

— Жена? Лизи — твоя жена? Не. Шед, не. Няма да стане.

— Пинкни, бъди разумен. Не можеш вечно да я смяташ за дете. Не може винаги да е твоя. Тя вече е голяма. И скоро ще се омъжи. Нима предпочиташ да я вземе някой от онези надути момчета, с които ходи на танци? Тази идея не ми е хрумнала снощи, обмислям я от дълго време. Защо си мислиш, че се мъчех да се харесам на ония досадни стари жени през всичките тези години? Беше само заради Лизи, за да може да продължава да ходи на всички чарлстънски забави, стига да иска. Хората ме познават. Няма да е необходимо да ме представя или да търси някакви извинения.

Очите на Пинкни пламтяха.

— Ах ти, опортюнистично и егоистично копеле. Радваш се на моето гостоприемство, позволи на Люси Енсън да изложи на риск своя обществен живот и всичко това само за да можеш да изпълниш поредния замислен план на твоя живот и да получиш онова, което искаш. Чудно ми е къде ли сред безчислените ти планове е намерила място Лизи. Стараеш се да използваш всички наоколо.

Шед почувства как в него се надига болезнената гордост на неговото бедно минало. Тя се подсилваше от униженията, които бе понесъл от чарлстъновци, и обидите, които бе преглътнал в името на Лизи. Подхранваше се от подсъзнателното усещане, че е предал своя приятел, човека, който му бе помогнал да се почувства у дома, направил го бе част от семейство Трад и бе приел неговата помощ и съветите му. Но без тази помощ семейство Трад сега щеше да гладува. Той се помъчи да овладее гнева си.

— Грешиш. Аз обичам Лизи. Обичах я още когато беше мъничко бебе. Всичко бих направил за нея.

Пинкни надзърна в потъмнялото лице на Шед. Само в един миг бе изчезнала, пометена от гнева, онази вежлива, но непроницаема стена, която Шед бе издигал през последните десет години. Очите му бяха присвити, лъщяха като очи на лисица, ъглите на устата се бяха придърпали нагоре, оголвайки зъбите в заплашителна маска. Под неподвижния, добре скроен сив костюм, Шед бе напрегнал всички мускули на тялото си. Сякаш дрехите не бяха негови, а взети под наем. В главата на Пини нахлуха отдавна забравени спомени. Шед, който плюе сдъвкания тютюн към розовите храсти, Шед вдига към устата си пълна лъжица, Шед подхвърля с ръка монетите, които току-що е задигнал от нечий джоб, Шед се потапя във водовъртежа на похотта на улица „Мулато“, Шед се прибира у дома, вонящ на евтино уиски и долнопробен курвенски парфюм.

— Предполагам, че ще й купиш къща — рече бавно Пинкни. Позата му излъчваше предизвикателност. — Ще бъдеш добър към нея, както към онази твоя малка повлекана Рюби, или как й беше името.

Зъбите на Шед блеснаха и той изгуби контрол върху себе си.

— Проклет да си, Пинкни. Ти обиди Лизи. Ако имаше две ръце, още сега щях да изтупам от теб едно извинение.

— И една ми стига да държа пистолета. А това, което наистина обижда сестра ми, са твоите долнопробни намерения към нея. Бих те застрелял заради това, което си намислил, но един джентълмен трябва да се бие само с равен на себе си. Това е нещо, което никога не ще разбереш, боклук. Глупак бях, че ти позволих да влезеш в къщата ми. А сега се махай.

Шед помръдна устни, но не се чу никакъв звук. Той блъсна с юмрук в дланта си, но това му се стори малко, извъртя се и изби стъклото на вратата на офиса.

Равномерното поскърцване на креслото подсказа на Пинкни, че целият се тресе от гняв. Той облегна главата си назад в тапицираната облегалка и започна ядно да ругае.

— Къде е Джо? — попита Лизи на вечеря.

— Кой?

— Шед. Днес съм поръчала да направят хлебчета; знам, че много ги обича.

Пинкни неволно смачка салфетката.

— Замина, миличка. Отиде по работа. За дълго време. — Всички вещи на Шед бяха изчезнали. В гардероба му не бе останало нищо, освен една скъсана покана за вечеря и танци.

— О, проклятие. Исках да ми помогне в упражненията по валс с кринолин.

— Не казвай „проклятие“. Това е лоша дума. Аз ще танцувам с теб. И ти ще бъдеш моята дама на бала, нали знаеш?

— О, Пини, вече не издържам. Само след няколко седмици ще бъда на бала. Нали няма да забравиш обещанието за каляската?

— Вече е запазена.

— И братовчедката Люси ще уреди въпроса с танцувалния списък?

— Ще те канят само гиганти.

— Пини, мислиш ли, че ще съм хубава?

— Ти ще си най-красивата дама на бала.

— О, Пини. Обичам те!

— И аз те обичам, сестричке.

Пинкни се загледа в лъчезарното лице на Лизи. Изглеждаше поне с десет години по-голяма. Болката от преживения скандал с Шед започна да се разтваря в грижовната обич, която изпитваше към нея. „Един ден ще трябва да го преживея — да я изгубя, когато я вземе друг. Но поне ще съм сигурен, че я е взел джентълмен.“

— Мамо, моля те, не се блещи така в косата ми. Братовчедката Люси се занимава с нея няколко часа. — Посещението на Мери Трад се превърна в бреме за всички. Сестра й Джулия продължаваше да я нарича кравешка птица; Лизи отчаяно се бореше с опитите й да се намеси в подготовката за предстоящия бал; Люси призна на Лизи, че намирала държанието й за обидно. Стюарт все още беше в Кълъмбия; Мери гледаше на отсъствието му като на преднамерено оскърбление, а Пинкни си мислеше, че ще се побърка, ако майка му не спре да плаче.

— Добре, Лизи. Исках само да придам известна мекота на лицето ти. Изглеждаш толкова строга!

Лизи се погледна в огледалото на стаята за дами. Люси Енсън я бе убедила да не прекалява с всичките тези ширити, маншети и сатенени шарфове, които носеха останалите момичета.

— Ако присвиваш колене, ще изглеждаш с няколко инча по-ниска, Лизи, но все пак от време на време ще трябва да се изправяш и тогава какво? Ти си високо момиче. Ами покажи го. Докато всички момичета са хубави, ти ще си царствена. И ако само посмееш да прегърбиш рамене, направо ще те убия. — В огледалото Лизи изглеждаше като непозната и елегантна млада жена.

Косата й беше светлокестенява.

— Хена не се брои — рече Люси, наслаждавайки се на съзаклятничеството. Косата й бе сресана отстрани назад, разкривайки малките й уши с мъничките като точица перлени обеци, и бе привързана на кок с една разцъфнала роза в средата. Роклята й бе ушита от блестяща коприна. Шията и раменете й бяха разголени. Кожата й блестеше като океан при пълнолуние. Отпред на гърдите имаше заплетена като роза дантела, която се спускаше надолу към полата и се разтваряше във фигури, които при неподвижно положение напомняха обърнато наопаки лале. Но когато се понесеше във вихъра на валса, полите се разтваряха като разцъфваща роза. На дясната й китка със сребристо въженце бе привързано бяло дантелено ветрило. В лявата ръка държеше букет бели рози, увити в дантелена хартия. Дългите снежнобели ръкавици стигаха чак до ръкавите на роклята.

— Приличам на деветнадесет и дори двадесетгодишна — каза Лизи на отражението си. Бузите й аленееха.

— Стига си изкушавала огледалото — обади се Керълайн. — Видя ли го?

— Кого? — Лизи се отмести встрани.

— Не си го видяла, иначе нямаше да питаш. Спомняш ли си миналото лято, когато един янки дойде да потърси Джон Купър във вашата вила? Е, той е тук. В преддверието. И въобще не е янки. Той е братовчед на Джон и се казва Лукас. Толкова е красив, че можеш да си умреш от щастие само докато го гледаш. Ако го няма в моя списък за танци, ще се самоубия.

— Лизи, време е да тръгваме. Добър вечер, Керълайн. Красива си като картина.

— Благодаря, мадам.

— Лизи!

— Готова съм, мамо.

— Добър вечер, мис Трад.

— О, Джон Купър, колко ми е приятно, че ви виждам!

— Надявам се, че ще имам честта да танцувам с вас първия валс тази вечер.

Лизи дори не погледна в списъка си. Вече знаеше, че вътре Джон Купър го има на три места и нямаше нищо против. Ако не друго, поне добре познаваше неговия стил на танцуване след всичките тези петъчни вечери, докато останалите непознати имена направо я плашеха.

— За мен ще е удоволствие, мистър Купър.

Джон се изчерви. „О, боже мили, помисли си Лизи. Обзалагам се, че пак ще ме настъпва по краката.“

— Ако мога да помоля за една услуга — запелтечи той.

Лизи погледна над полуразтвореното си ветрило.

— Всеки може да помоли — рече тя. Почувства се най-малко на осемнадесет.

— Ще ми позволите ли да запиша името си и за шестнадесетия танц? — лицето му беше алено.

Лизи забрави, че вече е пораснала. Ветрилото падна от ръката й и се залюля на сребристото въженце.

— Не ставай глупав — рече тя, — знаеш много добре, също както и аз, че само влюбени и женени танцуват шестнайсетия танц. Все едно да напиша на гърба си „Собственост на Джон Купър“. — Тя видя болката в очите му и осъзна колко лоша е била. — Не исках да нараня чувствата ти, Джон, ала не искам и да тръгнат приказки по мой адрес още след първия бал. Виж какво ще ти кажа: можеш да седнеш до мен по време на танца. Това не означава нищо друго, освен че сме стари приятели. „И ще е далеч по-приятно, отколкото да седя с мама, леля Джулия“, помисли си тя.

Джон кимна щастливо. „Тя ме нарече Джон“, пееше сърцето му.

— Пссст, Лизи… Има ли го в твоя списък?

— Не. А в твоя?

— Не. Няма го и в списъците на Анабел и Кити. Те самите ми казаха. Дали не е женен? — Керълайн и Лизи, а и всички останали дами в залата доста често отправяха погледи към Лукас Купър. — Колко е грациозен, Лизи, виж, покланя се на леля ти Джулия. Небеса, той ще танцува с нея. Не съм си и помисляла, че мога да изпитам ревност към мис Ашли. Но, за бога, защо нея?

Но Лизи вече заемаше мястото си до Пинкни в котильона. Решила бе да не си разваля първия бал с мечти по недостижимото. Лукас Купър никога нямаше да я забележи.

— Мис Трад, ще ми позволите ли да ви придружа до вашето кресло? Къде ще пожелаете да седнете?

— Защо не край прозореца? Харесва ли ви балът, мистър Купър? Трудно е да повярваш, че вече е шестнайсетият танц.

— По-приятно ми беше, когато ме наричахте Джон.

Лизи се засмя.

— Зная. Чувствам се глупаво с всичките тези „мистър“ и „мис“ след най-малко десет милиона години в училището по танци и неделното училище. Хайде, докато седим, да не се държим като възрастни! Така почивката ще е истинска.

— Съгласен съм.

— Лизи.

Джон се усмихна и лицето му се промени.

— Съгласен съм, Лизи.

— Полъхът тук е приятен, нали? Знаеш ли, Джон, мисля си, че наистина ще изтъркам обувките си от танци. Братовчедката Люси ми каза, че по това се познавал един великолепен бал.

— Простете, братовчеде.

Лизи се огледа, за да види кой се намесва в разговора им. Беше Лукас Купър.

— Не постъпвате честно, Джон — рече той, — като се опитвате да скриете в този ъгъл най-красивата дама на бала. Ще ме представите ли?

Джон не откъсваше очи от Лизи. Изразът на лицето й накара сърцето му да спре. Никога не го бе поглеждала по този начин.

— Мис Трад — произнесе той, — позволете да ви представя братовчед ми Лукас Купър. Люк, това е мис Лизи Трад.

Той се поклони по най-изискан начин.

— За мен е чест, мис Трад. Мис Ашли ми каза, че всъщност се наричате Елизабет. Такова красиво име напълно отговаря на притежателката му.

— Здравейте, мистър Купър. — За своя изненада Лизи установи, че гласът й е съвършено спокоен.

— Добре ли си прекара, сестричке?

— Райски, Пини. По-райски, отколкото в самия рай.

33.

— Тази сутрин получих шест букета — рече Керълайн. У Рагови цареше обичайното оживление в деня след бала. Тук бяха и четирите зрелостнички, за да споделят спомени и танцувални списъци, да си разкажат кой какво им е казал, да обменят сплетните, които са чули, и заедно да се порадват, че са вече приети в обществото и следователно са пораснали.

Кити Гаурдин се натъжи.

— Аз само два. Знаех си, че никой няма да ме забележи.

Лизи избута Кити от леглото на Керълайн, където всички бяха насядали със сгънати крака.

— Така е, защото си гъска. Пристигна тук две минути след закуска. Колко рано очакваш хората да ти пращат цветя? Сигурно вкъщи вече те чакат дузина. Чух как братовчедът Джошуа каза на мама, че се надява следващата година да си негова годеница и да откриете бала.

— Наистина ли го каза, Лизи?

— Наистина, повярвай ми.

Анабел Брютън помогна на Кити да се настани отново на възглавницата.

— Аз излизам от състезанието — рече тя. — С Дейвид ще се оженим през октомври. — Останалите момичета изпищяха. После се нахвърлиха да я целуват и прегръщат.

— Разкажи ни, Анабел — настоя Керълайн. — Какво каза Дейвид? Падна ли на коляно пред теб?

— Целуна ли те? — изкиска се Кити.

Анабел поклати глава.

— Нищо не ми е казал. Тази сутрин татко ми съобщи, че е поискал от него разрешение. Предполагам, че ще говори с мен довечера. Поканен е на вечеря.

— Колко вълнуващо. А ти какво ще му кажеш?

— „Да“, разбира се. Това решение е взето много отдавна.

Момичетата се заеха да обсъждат развълнувано късмета на Анабел и достойнството и чара на Дейвид Микел. Всяка една от тях в мислите си го оценяваше като стар и дебел, но Анабел беше тяхна приятелка и най-важното бе да й помогнат да се самоубеди, че е щастлива.

Керълайн намери идеалния начин да смени темата, преди Анабел да се разплаче.

— Обзалагам се, че Лизи ще получи цветя от Лукас Купър. Тя бе единствената сред нас, с която той разговаря. Умирам от ревност. Хайде, Лизи. Разкажи ни всичко до най-малката подробност.

Лизи разказа каквото знаеше. Леля Джулия я бе осведомила за всичко, свързано с него.

— Но — продължи Лизи с блестящи очи, — преди да дойда, се срещнах с братовчедката Люси и тя ми каза, че той е опасен човек, любител на приключенията. Останалите три момичета се притиснаха по-близо до нея. Те ококориха очи, докато слушаха разказа за живота в Дивия запад и за скалпирането, с което се е разминал на косъм. А когато Лизи стигна дотам, където той официално се отказал от кариерата си, за да се посвети на Южна Каролина, очите им се овлажниха.

— Също като генерал Лий — въздъхна Керълайн. — Постъпил е в Уест пойнт, но после обърнал гръб на учението в полза на Юга.

— А защо не пожела да танцува с нито една от нас? — запита Кити. — Май че уредниците не са пожелали да го включат.

Лизи знаеше отговора и на този въпрос.

— Каза, че е решил да дойде на бала в последния момент, така че уредниците да не знаят за него. Сега е постъпил при Червените ризи и не е бил сигурен, че ще успее да се измъкне.

Керълайн въздъхна.

— Но ти само знаеш, че е при Червените ризи. Представи си как ще изглежда на кон, с разкопчана яка и развята от вятъра коса.

Дори предстоящият годеж на Анабел не й попречи да се присъедини към дружния хор от възклицания и въздишки.

Всички насочиха вниманието си към Лизи.

— Ти си най-голямата късметлийка на този свят, Лизи. Той проседя целия шестнайсети танц с теб.

— О, по-скоро седеше с мен и Джон. Просто имаше нужда от компания.

— Глупости. Наоколо имаше достатъчно хора, които можеха да му направят компания. — Кити снижи гласа си до шепот. — Видяхте ли Мери Хъмфрис? Съвсем откровено му се предлагаше. Мама каза, че държанието й било скандално.

Керълайн побърза да добави:

— А моята майка каза, че Мери е боядисала лицето си.

— Кой ли ще забележи? — вметна Лизи. — Виждали ли сте някога по-къса рокля от нейната?

— Но какво друго й остава на бедничката — обади се Анабел със самодоволна усмивка. — Вече три години излиза сред обществото и още не се е омъжила.

— Какво да я мислим Мери Хъмфрис — рече Керълайн. — Ясно е, че Лизи му хвана окото. Може би ще ти изпрати букет, Лизи.

— Не. Малко се надявах. Братовчедката Люси ми каза, че много мъже изпращали букети на момичетата, които се представят за пръв път пред обществото. Но само от вежливост. И това съвсем не значи, че са те харесали. А цветята на Джон Купър бяха на стълбите още преди изгрев-слънце. Лукас Купър е отседнал при Джон. Ако бе пожелал, можеше да постави и своята бележка, без да се затруднява.

Кити се помъчи да я успокои.

— Може би си е тръгнал веднага след бала, Лизи. Братовчед ми е червеноризец и много рядко успява да се измъкне. Сигурно и Лукас Купър е бързал да се върне.

Стюарт Трад кипеше от яд.

— По-добре да бях отишъл до Сейнт Сесилия и надбягванията. И без това тук нищо не правим.

Алекс Уентуърт се усмихна лениво.

— На мен и така ми харесва. Ако работеше като мен в застрахователния бизнес, и на теб щеше да ти допадне тази многомесечна ваканция. — Той вдигна чашата с бяло вино. — За генерал Уейд Хемптън, губернатора на Южна Каролина. Повече или по-малко.

Четири месеца след края на изборите продължаваше борбата за власт между опонентите от Кълъмбия и Вашингтон. Най-сетне само преди седмица, на първи март, Ръдърфорд Б. Хейс зае поста президент. Но Чембърлейн продължаваше да окупира Капитола в Кълъмбия, въпреки че Хемптън бе съобщил на хората си, че Хейс, макар и републиканец, се е съгласил да го подкрепи и да изтегли войските си от Южна Каролина, при условие че на свой ред Хемптън го признае за президент.

— Хората на Хейс са измамили генерала — рече Стюарт. — Ей така ще си маршируваме нагоре-надолу по „Стейт стрийт“, докато проклетите ни червени ризи се превърнат в парцали, а през това време северняшките политици и черньовците ще ни оберат до шушка.

— Не се прави на магаре, Стюарт. А не видя ли другия парад? Нашите неуморни законодатели по цял ден се тълпят на гарата, за да натоварят всичко, което имат, и да поемат към новия си дом на север. Едва ли си пропуснал тази гледка днес следобед. Онова ухилено чернокожо лице със златни зъби от край до край и до него жълтата повлекана, грабнала годишния си доход в скъпоценности. Да не мислиш, че са тръгнали на религиозен събор? Не и с три каруци багаж зад тях.

Стюарт изпразни на един дъх чашата си.

— Не трябваше да ги пускаме. Деди Кейн със сигурност вече е в Бостън.

— Откажи се, Стюарт. Струва ми се, че си се поболял на тази тема.

— Е, той не преби почти до смърт теб.

— Не, но знаеш, че се закле да го стори. Яд го е, че янките докопаха баща ми преди него… май трябваше да кажа баща ни.

Стюарт стовари юмрук на масата.

— Как можеш да се смееш над подобни неща…

Но китката му внезапно бе стисната в желязна хватка. Лицето на Алекс бе придобило страшен вид под мъждукащата светлина на лампата.

— Смея се, защото така трябва. Ако не беше така погълнат от собствената си мъка, отдавна да си се досетил как се чувствам. Семейството ми е обезчестено, баща ми прокълнат публично от някакъв жълт фанатик, майка ми се срамува да се покаже пред хората, а собственият ми дом е затворен за мен, откакто навърших шестнадесет. Ти смяташ, че имаш право да убиеш Деди Кейн, защото той се е опитал да те убие. Аз имам още милион причини. Но съвсем не смятам да се правя на глупак като теб и да го търся. Смея се пръв, преди хората да започнат да ми се смеят. С Божията воля той напусна Южна Каролина и може би внуците ми ще могат да живеят, без да се питат дали тихите шушукания наоколо им не са по техен адрес. Дотогава хората може би ще са забравили.

— Божичко, Алекс, ужасно съжалявам! Но ти си толкова добър актьор, че измами дори мен.

Алекс освободи китката му.

— Да забравим за това. И двамата се държахме глупаво. Никога вече няма да споменавам Кейн, а ти няма да съжаляваш за всичко, което си направил. А сега да хапнем нещо. Хелън отиде на гости при някакви нейни роднини из околността, за да ги занимава с бебето. Вкъщи няма нищо за вечеря.

Стюарт се усмихна. След шест месеца Алекс и Хелън щяха да станат родители, а Хелън вече се тревожеше дали детето трябва да постъпи в колеж, рискувайки да попадне в неблагонадеждна компания. Разговорът с нея бе лишен от голямо разнообразие.

Още щом излязоха на улицата, на която живееше Алекс, те видяха пламъците. После огънят изчезна; двамата решиха, че им се е привидяло, и не заговориха за това. И тогава пламъците лумнаха отново като драконов език от прозореца на първия етаж. Алекс се втурна напред.

— Моята къща е! — извика той. — Повикай пожарната команда!

Стюарт се извърна и се завтече към алармения звънец на ъгъла.

На връщане прекоси улицата на зигзаг, тропайки на вратата на всяка къща с дръжката на револвера си, за да събуди спящите обитатели. Отдавна минаваше полунощ.

Когато най-сетне спря пред Алексовата къща, той видя, че предната стена е недосегната, но че зад прозорците вътре бушуват пламъци. Стюарт заобиколи отзад и повика приятеля си. Ако Алекс беше вътре, единствения път навън бе през задната врата.

Павираният с тухли заден двор бе озарен от алената, пулсираща и трепкаща светлина, която идваше през прозорците на къщата. Стюарт спря, за да си поеме дъх. И в този миг видя Алекс с разкривено от ярост и озарено от огньовете лице. Беше се покатерил на каретата пред задната врата, съвсем близо до пламъците. Стюарт се хвърли напред. Трябваше да го измъкне по-надалеч. Но една ръка го сграбчи за рамото. Стюарт се извърна и видя… Алекс.

И тогава премести поглед от единия Алекс към другия. В адската светлина на огъня лицата им изглеждаха еднакви. Кожата им не беше нито бяла, нито кафява, а грееше с аленото отражение на пожара. Шокът изостри още повече възприятията на Стюарт. До ушите му стигнаха виковете на мъжа, изправен върху каретата.

— Предаден — крещеше той, — всички обещания, всички надежди на вятъра! Продадоха мен и хората ми така, сякаш още сме оковани във вериги. Отиде си. Всичко си отиде. За да може един крадец да седне в Белия дом. Белия дом.

Стюарт осъзна, че върви право към Кейн, насочван от желязната хватка на Алекс Уентуърт.

— За пръв път го виждам — прошепна Алекс.

И тогава Деди Кейн ги видя. Тялото му се раздруса, сякаш го бяха ударили в гърба. От гърлото му се надигна ужасяващ смях.

— Твърде късно, бели човече! — изрева той. — Скоро от Уентуъртови ще остане само пепел. Хайде. Арестувай ме. Горд съм с онова, което направих! — Той присви очи и надникна през димната завеса. — Ти не си от полицията. — Кейн скочи от каретата и излезе от димния облак. Изведнъж прозорецът зад него се пръсна от горещината и под краката им се посипаха блестящи стъклени парчета. Стюарт ги чуваше как трополят в стакато по земята. Времето сякаш забави своя ход. Всичко изглеждаше някак далечно и бавно.

Алекс Уентуърт и Деди Кейн се измериха с погледи, само на двадесет крачки един от друг, но никой от тях не направи опит да заговори другия или да се приближи към него. Къщата се разтърси из основи, когато вътрешната стълба рухна в пламъците под нея.

Стюарт неочаквано излезе от завладелия го транс. Той вдигна ръка и насочи револвера си към Кейн, съсредоточавайки се в мъничката точка между веждите. Сърцето му блъскаше в победен ритъм. Съвсем бавно, сякаш отмервайки течащите секунди, пръстът натисна спусъка.

Нещо се раздвижи до него и изведнъж револверът се озова на земята и гръмна. Изстрелът прозвуча по-силно от топовен.

— Остави го — нареди му Алекс. Ръката му продължаваше да стиска китката на Стюарт.

— Но това е Деди Кейн, глупако! Ще го убия! — Стюарт се дърпаше да се освободи от ръката на Алекс.

— Няма да ти позволя — рече Алекс. — Сляп ли си? Той е мой брат. Няма да ти позволя да застреляш брат ми.

Яростният вик на Стюарт бе заглушен от още по-ядния, който излетя от устата на Кейн. Той вдигна ръка към тях, стиснал дълъг пистолет със закривена дръжка и го насочи право към Алекс Уентуърт. После изви глава назад. Сухожилията на шията му се изпънаха като въжета.

— Не! — викът му бе изпълнен с неописуемо отчаяние.

Още докато отекваше във въздуха Стюарт се хвърли към него. Но преди да премине и половината разстояние, Кейн пъхна дулото в устата си и натисна спусъка.

— Не! — извика Стюарт и гласът му прозвуча като гротескно ехо. Отмъщението, заради което живееше, се изплъзваше от ръцете му и той не знаеше кого да вини, Кейн — неговия враг, или приятеля си Алекс. За миг го завладя и сетне го напусна пристъп на гняв, оставяйки го лишен от емоции и опустошен. Някакво парче полетя от покрива и го удари по рамото и за първи път от мига, когато бе видял Деди Кейн, той почувства непоносимата горещина на пожара. Стюарт се извърна към Алекс, който изглеждаше сякаш е парализиран, и го задърпа далеч от огъня, към биещите на улицата камбани на пожарната кола.

През останалите пет седмици, които Стюарт прекара в Кълъмбия, двамата се Алекс не се видяха. Нямаше какво повече да си кажат. На десети април Дейвид Чембърлейн предаде Капитола и замина за Мисисипи. Поддръжниците му се разпръснаха. Губернаторът се премести заедно с хората си от Каролина хол и се зае с изпълнението на обещанието да върне Южна Каролина на каролинците. Червените ризи, които му бяха верни през цялата година, не останаха забравени. Компанията на Алекс Уентуърт получи право да застрахова всички щатски сгради срещу пожар, наводнение и ураган. Стюарт Трад бе назначен за магистрат на кокетния малък град Съмървил, само на двадесет и пет мили от Чарлстън. Отпуснаха му средства за закупуване на мантия в добавка към заплатата му и освен това получи титлата съдия.

— Пини, тази сутрин дойде телеграма. Стюарт си идва у дома утре.

— Чудесно, Лизи. Как мислиш, дали ще успее да се промъкне през тълпата от твои обожатели?

— Престани да ме дразниш. Нямам никакви обожатели и ти го знаеш добре.

— Други неща чух.

— О, братовчедката Люси преувеличава. — На бузите на Лизи изби руменина. Всъщност, явяваха се поне трима, а често и повече почитатели всеки вторник следобед, когато беше нейният ден за прием. Люси беше в ролята на придружителка и разказа на Пинкни, че Лизи гледала със забележително спокойствие на своя успех.

— Разбира се — продължи Люси, — доста помага и обстоятелството, че тази година само четири момичета правят светския си дебют, или три — ако не се брои Анабел, която вече е уговорена. Така всяка една от тях има възможност да „приема“ поред, без да възникват конфликти.

— А тия момчета защо не работят?

— Повечето от тях работят, Пинкни. И идват у нас след работа. Само двама от тях се появяват тук по-рано и те не са момчета. Чарли Джонсън и Херълд Къртней.

— Чарли е по-възрастен и от мен. Това е отвратително.

— По-скоро патетично. Той беше „любимец на дебютантките“ още в годината, когато аз „излязох“ сред обществото и все още се мъчи да запази тази титла.

— А тази година кой я получи?

— Франк Къминг, поради отсъствие на лидера. Ако блестящият Купър някога се върне обратно, Франк незабавно ще бъде изместен.

На седемнадесети април Франк беше детрониран. Стюарт Трад се завърна от Кълъмбия и доведе със себе си Лукас Купър.

— Пини, това е Лукас Купър. Двамата бяхме заедно в Портър.

— Здравейте. Мисля, че сме се срещали, на бала. Леля ми, мис Ашли…

— Да, разбира се. Надявам се, че Стюарт не ви е създал някакви неприятности, като си позволи да ме покани.

— Ни най-малко. Ще ми позволите ли да повикам сестра си. Тя ще даде нареждания на прислугата. — Пинкни бе достатъчно схватлив, за да се досети, че Лизи би желала отрано да е предупредена, че любимецът на дебютантките се е появил в дома й. Той побърза да я намери.

Когато научи новината, Лизи плесна с ръце.

— Керълайн и Кити ще позеленеят — Тя приглади косите си и с прелъстителна походка заслиза надолу по стълбището.

Докато Лукас се поклони пред нея, тя се владееше напълно.

— Ваш слуга, мис Елизабет — произнесе той и целуна ръката й по всички правила на етикецията. Пръстите на Лизи потрепериха от допира и тя се изчерви.

Лукас изглежда не забеляза. Не я игнорираше, но просто се държеше с всички еднакво, сякаш, както обясни Лизи по-късно на Керълайн, тя е брат, а не сестра на Стюарт и Пинкни. Разговорът в по-голямата си част бе посветен на политиката. Лизи участваше съвсем малко в него и единственото, което успя да каже, бе, че се гордее със своя брат съдия.

— А на теб, Лукас, какво предложи генералът? — запита Пинкни. — И ти ли ще раздаваш правосъдие?

Лукас поклати златистите си къдрици.

— Благослови ме и ми връчи благодарствено писмо. Все пак аз бях редник сред червеноризците, а не офицер. — Усмивката му беше леко изкривена от белега в ъгъла на устата. — Животът се пошегува с мен. Отказах се от службата като платен кавалерист, за да препускам два пъти повече безплатно, и то като редник. А нашият капитан едва ли през живота си е яздил нещо друго, освен муле.

На Лизи това й се стори ужасно нечестно и тя побърза да го каже.

Лукас съсредоточи върху нея цялата мощ на своя магнетизъм.

— Животът на военните никога не е честен към тях, мис Елизабет. Той се основава на звания и дисциплина, а не на умение. Ако повишенията в службата зависеха от вас — дамите, вероятно щяхме да сме далеч по-добре.

Стюарт подсвирна иронично.

— Тогава за генерали щяха да избират онези, които са се представили най-добре на танците.

— Не знам дали това ще е по-лошо от настоящото положение. Помислете за нещастника Кастър. Произвели са го генерал, когато е бил по-млад дори от мен, поради груба чиновническа грешка. И след като решението било произнесено, никой не можел да го отмени, макар че за малко не бил изхвърлен от Пойнт поради некадърност. И така именно той повел стотици хора, които го превъзхождали във всичко, към безсмислено клане. Като си помисля само и кръвта ми кипва. Моля ви, простете, мис Елизабет, че си позволих да повиша тон във ваше присъствие. Но всички мои приятели бяха избити тогава.

Лизи кимна в знак на разбиране. Лукас я погледна с благодарност. Имаше нещо много интимно в този поглед.

След това той насочи вниманието си към Стюарт.

— Стига приказки за войници. Кога най-сетне ще започнеш да раздаваш правосъдие за белия човек?

Лизи ги слушаше като през мъгла.

34.

Тази вечер се оказа начало на период, в който се редуваха екстаз и мъчение. Лукас Купър остана при Традови в продължение на три дни и не отделяше цялото време само на Лизи. Но когато се приближаваше към нея, останалата част от света потъваше като в мъгла. След това, насочеше ли вниманието си другаде, настъпваха часове на ослепително последействие. Цветовете бяха по-ярки, по-остри уханията и чувствата й бяха приповдигнати. Струваше й се дори, че долавя вибрациите във въздуха, когато той диша, и мисълта, че са под един покрив с него, я лишаваше от сън.

— Не защото е много красив, братовчедке Люси — обясни тя. — Просто не мога да разбера. Когато Лукас ми говори или ме гледа, струва ми се, че ме изпълва някаква енергия. По-жива съм и съм си аз повече от всякога. Целият свят е по-реален от всякога. Ясно ли се изразявам?

Люси я хвана за ръцете.

— Мое ангелско дете — само изрече тя. — Джулия Ашли се оказа права. Лукас Купър беше опасен. Оказваше съвсем същото въздействие, Люси бе сигурна в това, върху почти всички, с които влизаше в контакт. В него имаше някаква необяснима жизненост, която привличаше хората наоколо като наелектризирана буря в открито море. Знаеше добре, че пръстите на Лизи не бяха единствените, които потрепваха при докосване с неговите. Дори нейните го правеха, макар че обичаше Пинкни с цялото си същество. Привличането на Лукас бе първично, а не сексуално.

„Иска ми се да си отиде и да не се връща повече“, помисли си Люси, докато притискаше тръпнещото тяло на Лизи.

За кратко време изглеждаше, че желанието й ще бъде изпълнено. Когато Стюарт замина за Съмървил, Лукас се премести у дома. В средата на май Лизи отново заприлича на себе си. Двамата с Пинкни отидоха да разгледат малката къща, която бе наел да живее Стюарт, и Лизи се върна кипяща от ентусиазъм от Съмървил, от къщата на Стюарт, от неговия впечатляващ офис в областния съд на Дорчестър и от самия Стюарт.

— Все едно че е някой друг, наистина е чудесен. Пини каза, че десет години Стюарт е изгарял от омраза по онзи човек, но сега, след като е мъртъв, може да започне живота си отново. Купил си е най-различни красиви неща. Леля Джулия е обзавела къщата му с мебели, които е запазила от „Шарлот стрийт“. И много често ходи до имението. Не е чак толкова зает в Съмървил. Градчето е малко. И много красиво. Милион борови дръвчета навсякъде. Законът там забранява да се секат. Целият град мирише на коледна украса.

Люси реши, че кризата е преминала. Но после, само след седмица, Лукас се появи в един ден „на прием“ и всичко започна отново. Каза, че бил извън града в търсене на работа.

— Баща ми все още не може да ми прости, че напуснах службата. Той не разбира, че в армията няма бъдеще. Трябва да намеря занимание, което ще му се стори подходящо за един джентълмен. Този път той се настани да живее при братовчедите си — родителите на Джон Купър, и Лизи го видя само веднъж, но и това бе достатъчно, за да запали отново огъня в нея. Когато научи, че се е запознал с Кити и е посетил три вечерни забави у тях, тя беше смазана.

— Идва тук само от вежливост — хлипаше тя пред Керълайн. — А при Кити ходи, защото я харесва. Една от забавите беше организирана от семейство Хъмфрис. Бас държа, че Мери отново е навлякла онази разголваща рокля или нещо още по-отвратително. Керълайн прояви съчувствие. Лукас въобще не й обръщаше внимание и тя не хранеше никакви надежди за себе си. Предпочиташе да застане на страната на Лизи, защото Кити — всеобщо признатата красавица на сезона, разполагаше с прекалено много поклонници.

Двете с Лизи се заеха да кроят планове за това как да се облича, какво да говори и как да се държи следващия път, когато се срещне с Лукас. Седмици наред двете играеха патетични малки игри — Керълайн казваше онова, което би могъл да произнесе Лукас, а Лизи отвръщаше с безразличие или флиртуваше дръзко. Но всичко бе напразно. Лукас не се появи повече.

В началото на юни Лизи се отказа от тези игри.

— Тази година ще заминем по-рано за острова — плачеше тя. — Пини каза, че там въздухът е подходящ за братовчеда Ендрю, така че Люси ще вземе малкия Ендрю две седмици преди края на учебния сезон. Скоро няма да виждам никого, не само Лукас. Нищо няма да ми пречи да си хващам лунички.

— Ще виждаш Джон Купър. Все още ли ти пише?

— Непрестанно. Ужасно е. Въобще не ме интересува с какво се занимава в университета и какво възнамерява да прави в семинарията.

— Може би Лукас ще го посети на острова?

— Едва ли. Все още си търси работа, а на острова никой не работи. Лятото ще е отвратително!

Но Лизи грешеше. Това бе най-хубавото лято, което бе имала досега. Пинкни се прибираше за вечеря и в неделя бе по цял ден вкъщи. Настроението му беше чудесно и той непрестанно се шегуваше, измисляше разни игри, даряваше й свободното си време, внимание и любов. Лизи никога преди не го бе виждала толкова щастлив. Ако не бе толкова заета със себе си, щеше да забележи нещо подобно и в Люси. Прекараните заедно часове бяха богатство за Пинкни и Люси и ги караха да обичат всичко и всички наоколо. Сенчестата веранда, шумът на прибоя и сплетените им ръце, когато бяха сами — повече от това не им беше необходимо. Много повече беше от онова, което са имали досега.

През юли Джон Купър се прибра у дома. Той поиска от Пинкни официално разрешение да ухажва Лизи. Пини го даде с благосклонна усмивка. На Джон му оставаха четири години до завършване на семинарията. Ако Лизи пожелаеше да се омъжи за него след това, Джон щеше да има благородна професия и Пинкни с радост щеше да даде съгласието си.

— Но трябва да те предупредя, Джон, че според мен Лизи все още не мисли да се омъжва. Харесва й да кокетничи. Не й позволявай да ти разбие сърцето.

Джон не обърна внимание на това предупреждение. Той продължи да плува с Ендрю, но освен това посещаваше Лизи в онези дни, в които тя му позволяваше. А това бе доста често. С Джон времето минаваше незабелязано, защото тя не изпитваше към него никакъв интерес. След като отряза първото му признание, че я обича, с думите: „Не се прави на смахнат“, Джон сметна, че ще е по-благоразумно да не говори за това.

През първата седмица на август Пинкни нареди да доведат коня му на острова. Отначало го остави в конюшнята при товарните коне, които дърпаха каруците с лед и вода. След седмица управителят на конюшните построи няколко допълнителни бокса. Още поне дузина мъже искаха да оставят при него конете си.

— Чарлстънският клуб ще спонсорира участието в турнирите през октомври — рече Пинкни — и аз възнамерявам да се възползвам. Цветовете на семейство Трад отново ще се появят в състезанието, дори ако трябва да загубим първия рунд.

Лизи, Джон и малкият Ендрю слушаха захласнати разказите на Пинкни за предишните турнири.

— Преди войната ги провеждахме всяка година. Всички семейства имаха поне по един участник. Сигурно сте чели за крал Артур и двубоите на неговите рицари. Не е опасно, но изисква известни умения. Вместо да се сражаваме по единично, организирахме два противникови отбора. След това те се хвърляха едни срещу други. Целта е да събориш противника отсреща, като го блъснеш в гърдите. Всеки носеше подсилена на гърдите защитна жилетка и копие с мек наконечник. Обикновено половината от ездачите се озоваваха на земята. Отборът, който е с по-малко съборени състезатели, се обявява за победител през този ден, а участниците от другия отбор са длъжни да сервират по време на обедното празненство. А следобед идва ред на индивидуалните схватки. Но право на участие имат само онези мъже, които не са били събаряни. Ездачите този път носят заострени копия, с които трябва да свалят по три халки, окачени на три „дървета“. Тези, които успеят да го сторят в първия рунд, продължават във втория, където халките са по-малки. Ако повече от един човек приключи успешно втория рунд, което се случва рядко, има и трети. А когато никой не успее да свали три халки, състезават се онези мъже, които са свалили по два. И така броят им намалява, докато накрая бъде излъчен победител.

— И какво получава победителят? — запита малкият Ендрю.

Пинкни се усмихна.

— Попитай мама — рече той.

— Баща ти спечели в годината, когато се оженихме — рече Люси. — Тъкмо се бяхме върнали от сватбеното пътешествие. Всичко беше ужасно вълнуващо, виковете на тълпата и задъхващото напрежение на надпреварата, когато препуснаха в галоп конете. Носеха се с невероятна скорост. Баща ти и Пинкни бяха единствените, които стигнаха до третия рунд. Всички бяха пощурели. Дойде ред на Пинкни. Той се понесе като вятър, свали първата халка, после втората, но третата отскочи от върха на копието. Когато баща ти препусна, беше се възцарила такава тишина, че в полето се чуваше само тропотът на копитата на коня му. Той свали първата халка, след това втората. И третата. Приближи се към масата на съдиите и вдигна копието пред тях. Те поставиха върху него венец от цветя и баща ти ми го поднесе. Постави го на главата ми и аз станах кралица на любовта и красотата. Двамата с него поведохме Големия парад на бала същата вечер. О, беше чудесно! — Люси избърса очите си с ъгълчето на кърпичката.

— Как ми се иска да имам кон — обади се Джон.

— Аз също — откликна синът на Люси.

— Още си много малък Ендрю — рече Пини, — но ти, Джон, можеш да използваш моя. За тренировки. Но за състезанието ще си намериш твой собствен. Мога да се упражнявам с него само в неделя. Ще ми направиш услуга, ако го яздиш през седмицата. В събота копието ще пристигне. В неделя ще ти покажа как се държи. А след това трябва да измисля нещо по-специално за един рицар левак.

— Мога ли да гледам? — запита с блеснали очи Лизи.

Пини погледна към Джон.

— Не мисля, че трябва да позволяваме на дамите да ни гледат как работим, нали Джон? По-добре да тръпнат в очакване на турнира. Какво ще кажеш да се срещнем у вас?

Джон се съгласи с благодарност.

— Ами аз? Аз не съм дама! — проплака Ендрю.

— Ти ще дойдеш с мен, Ендрю. А през седмицата ще трябва да се уговориш с Джон.

— Сигурно е станал още призори — рече Лизи на Керълайн. — Бедният Джон. Все още води Ендрю на плуване, но когато идва да го повика, едвам пристъпва. Един ден имаше голяма цицина на главата си. Надявам се, че няма да убие коня на Пини.

— Струва ми се спомена, че Ендрю също щял да язди.

— Упражняват се следобед, вместо да плуват. След това Джон изпраща Ендрю дотук, закарва коня в конюшнята, преоблича се и идва на посещение. Не знам как е още жив.

— А брат ти как се справя?

— С Пини всичко е наред. Изглежда по-весел от всякога, но много го бива да крие това, което е намислил. Нищо не казваше до онзи ден, когато се наложи да взема лекарство против блатна треска. А аз си мислех, че е за храносмилането.

— Той е романтик, Лизи. Как мислиш, дали някога ще се ожени?

— Пини? За бога, не. Вече е на тридесет и четири. Предполагам, че Лавиния Енсън е съкрушила сърцето му и сега е твърде късно. Той ще е един от категорията сладки и чаровни стари ергени. Поне няма да е досаден като стария Чарли Гаурдин. Иначе бих умряла от срам.

Момичетата се полюшваха в хамака. Люси беше в кухнята и разговорът стигаше до ушите й. Би се засмяла пред безпардонното отношение на девойките, но беше прекалено разтревожена за Пинкни. Получил бе остър пристъп на маларийна треска и се мъчеше да се пребори с болестта сам в града. А и направо го съсипваше фактът, че е забравил да борави с копието. Дървеното копие бе почти осем фута дълго, а дръжката — само два. Тежестта бе прекалено голяма дори за две ръце. Пинкни нямаше никаква контратежест. Можеше да направлява коня си с крака, в това никой не би могъл да го превъзхожда. Но копието го бе победило. Един ден тренировка на седмица беше крайно недостатъчно. Може би щеше да е по-добре да го убеди да ходи на работа само в дните, когато пристигаха товари от Карлингтън. Това би значело четири пълни дни в седмицата на острова. Сърцето й заби по-бързо. Слава богу, че през това лято Джулия Ашли бе решила да посети Стюарт, вместо да дойде на острова. Очите й бяха доста по-проницателни от тези на Лизи. Люси приготви лекарството на Ендрю и го постави на таблата заедно с вечерята. Той вече рядко сядаше в креслото си, предпочиташе унеса, който му осигуряваше приспивателното. Подсъзнателно Люси бе доволна от това.

Но Пинкни отказа да се вслуша в съвета на Люси и да промени своята програма. Тя правеше отчаяни опити да го убеди, когато изведнъж забеляза мъждукащата в ъгълчето на устата му усмивка.

Той вдигна дланите й към устните си.

— Този път не можа да прочетеш мислите ми — прошепна Пинкни в шепите й. — През септември смятам да преустановя всякаква работа. Рудата може да се натрупва в Карлингтън.

— Това ще е най-щастливият месец в моя живот. — Но Люси не знаеше, че жестоко се лъже. Още в първия ден на ваканцията си Пинкни се върна придружен от Лукас Купър — и двамата яхнали дорести коне. Само две седмици по-късно Лизи вече имаше хлътнали очи и бледо лице.

Програмата на Джон оставаше непроменена. Но в някои от дните той не беше сам. Лукас ги очароваше със своето вълшебство, Джон губеше самоувереното спокойствие, което бе натрупал през лятото, а Лизи сякаш се озаряваше отвътре. А после настъпваха дни, в които Лукас не се вясваше никакъв. Или се появяваше в компанията на Пинкни. Или пък просто подвикваше за поздрав, докато минаваше с коня си покрай къщата на брега. Лизи се опитваше да си отвлече вниманието с някоя книга или нова рецепта за обяд, но не можеше. Неизменно се появяваше с търсещ поглед на верандата и започваше да оглежда брега с надежда да зърне Лукас.

— Ще се разболееш — рече й Керълайн.

— Нищо не мога да сторя. Опитвам се. По-лошо е дори от времето, когато той прекара няколко дни в нашата къща. Сега вече дори не мога да спя.

— И какво смяташ да правиш?

— Какво мога да направя? Люси смята, че трябва да замина за Съмървил, но самата мисъл за това ми е непоносима.

— А какво казва Пинкни?

— Да не си луда? Никога няма да кажа на Пинкни. Току-виж тръгнал да дири Лукас с пушка в ръка. Люси му каза, че си имам женски проблеми и той толкова се засрами, че едва ме поглежда.

— Може би той ще успее да убеди Лукас да се ожени за теб.

— Не може. Никога не съм оставала насаме с Лукас. Никой не може да каже, че съм компрометирана. Ако само знаех как да го сторя, с удоволствие бих му позволила да развали репутацията ми, само за да се ожени за мен.

— И си готова на всичко?

— На всичко.

— Дори ако е нещо страшно?

Лизи кимна ядно.

Керълайн снижи гласа си до шепот.

— Знаеш ли какво е жена магьосница?

— Вещица — прошепна Лизи.

— В нашата плантация живее една такава. Татко замина там за един месец, ще прави сондажи за фосфат. Мога да кажа на мама, че искаме да се разходим с корабчето нагоре по реката и да му отидем на гости. А после ще се измъкнем за един ден и ще я открием. Тя продава любовни заклинания. Имаш ли пари?

— Мама ми даде малко, докато беше тук. Трябваше да ги пазя за чеиз.

— Е?

— Ще го направя.

Керълайн се изкиска.

— Винаги съм мечтала да я видя, но все ме беше страх. Ще бъде ужасно вълнуващо.

Люси се съгласи с радост на поканата на Керълайн. И без това самотните бдения на Лизи й късаха сърцето, а това, което истински измъчваше Лизи, беше непредсказуемостта в действията на Лукас. Като заминеше на гости у Рагови, поне няма да се налага непрестанно да дебне присъствието му.

Но трябваше да убедят Пинкни. Той се опасяваше от блатната треска. Лизи обеща да не пристъпва прага на къщата след залез-слънце. Все пак на Пинкни не му хареса, че отиват без майката на Керълайн. Наложи се Люси да му напомни, че собствената майка на Люси отсъства вече осем години, но той не се безпокои за нейната безопасност.

Най-сетне той склони да даде съгласие.

— Кой ще качи момичетата на корабчето? — запита. — Не могат да отидат сами. Аз ще ги придружа и ще видя как се справя надзирателят в Карлингтън. Ще поканя и Лукас Купър да дойде с мен. Често ме е разпитвал за фосфатния добив. Не знам дали знаеш, че той е инженер. Някои от идеите му са доста интересни.

Лизи се усмихна лъчезарно.

— Не! — възкликна Люси, повишавайки неочаквано глас. Пинкни и Лизи се облещиха в нея. — Няма да успееш да му покажеш всичко в Карлингтън само за един ден, а вечерта ще ми е нужна помощта ти за Ендрю.

Пинкни разбра, че това не е нищо друго, освен предлог, но се съгласи с молбата й, независимо от причината. Лизи не можа да му повлияе.

* * *

Раздялата с Лукас се отрази добре на мирогледа на Лизи. Корабчето бе оборудвано с удобни меки седалки, а запасите им от храна, според уверенията на Пинкни можеха да нахранят цял полк. Лизи не откъсваше хипнотизиран поглед от блъскащите се в блатистите брегове вълни, вдигани от преминаващия кораб. Това бе първото й пътуване по река от пребиваването й в имението преди почти десет години. Корабчето специално се отби до Коузуей хил, където бащата на Керълайн вече ги чакаше.

Керълайн гореше от нетърпение незабавно да потърсят вещицата, но през първите два дни валя дъжд. Мистър Раг навличаше мушамата и се заемаше с безплодното търсене на фосфат, а момичетата оставаха сами в потъналата в прах къща. Старата слугиня, която едновременно с това бе готвачка и икономка, почистваше единствено спалнята и кабинета. От време на време забърсваше и столовата и стаята на Керълайн, но това ставаше рядко.

На тавана момичетата откриха три гардероба, целите покрити в паяжини и натъпкани със стари бални рокли. Занесоха ги долу в приемната и започнаха да се кипрят с тях пред дългото плесенясало огледало. Собствените им отражения отсреща ги караха да се превиват от смях. Забравиха за напрежението да се държат непрестанно като жени сред обществото и се върнаха към безгрижните дни, когато баловете и танците не бяха нищо друго за тях, освен една измислена игра.

Когато на третия ден от посещението им дъждът спря, Лизи изведнъж почувства, че увлечението й по Лукас е отминало, нереално, като замъглените им отражения в старото огледало.

— Трябва съвсем да съм била изкукала — рече тя на Керълайн. — Та той е прекалено стар за мен, а и никога не би обърнал внимание на едно слабичко момиченце като мен, така че по-добре е да спра да мисля за това.

Керълайн беше разгневена.

— Не можеш да се откажеш просто така. Той е прекрасен. И непрестанно идва да те види.

Лизи вдигна рамене.

— Идва да види Люси и Пини или пък прави компания на Джон. Аз просто живея там, това е.

— О, Лизи, не разваляй всичко. Нали каза, че искаш да отидеш на вещица, нека сега да отидем. Хайде, ще се позабавляваме! — Керълайн я задърпа за ръката.

— Е, добре. Но ти също ще си поискаш нещо. — Керълайн обеща.

* * *

— Мисля, че най-добре ще е да се връщаме, Керълайн. Скоро отново ще завали.

— И какво? Дърветата ще ни пазят. — Лизи погледна към надвисналите над главата й масивни клони. Скриваха напълно небето и въздухът под тях беше неподвижен и топъл. Кракът й се заплете в един корен и тя се свлече шумно на земята. Докато се изправяше, в роклята й се закачиха тръни.

— Керълайн! Почакай. Закачих се! — Тя направи опит да се освободи, като внимаваше да не скъса роклята си. Една птица присмехулник пропя закачливо над главата й. Опита се да си представи думите на птичата песен: „Върни се, върни се“. Ако кажеше на Керълайн, тя щеше да й се присмее. Но имаше смразяващото чувство, че гората и нейните обитатели я предупреждават. Приключението хич не беше забавно. Наблизо изпука клон и тя подскочи. След това до ушите й стигна смехът на Керълайн.

— Уплаших ли те?

— Разбира се, че не. Помогни ми да се измъкна от този ужасен трънак.

След няколко минути излязоха на открито. Лизи се почувства засрамена от глупавото си държане в гората. Небето над тях си беше все така синьо, макар че далеч вляво се струпваха сивкави облаци. Внезапно задухалият вятър блъсна широките им шапки; тази на Керълайн подскочи във въздуха и се затъркаля по земята. Лизи успя да задържи своята, докато Керълайн я гонеше със звънлив смях.

„Керълайн е права, помисли си тя, всичко това е много забавно.“

Когато най-сетне стигнаха шапката, двете момичета се отпуснаха на земята, задъхани и засмени. С това настроение поеха по горския път. Оставаше още съвсем малко.

Колибата беше скована от неодялани трупи. Едвам се забелязваше сред високите борове, които сякаш я обгръщаха с най-долните си клони. Щяха да я подминат, ако не бяха забелязали дима, който излизаше от глинения комин. От него се носеше някаква странна, възкисела миризма, която ги накара да сбърчат носове. Момичетата спряха. Керълайн хвана Лизи за ръката.

Лизи усети неувереността на своята приятелка и това я накара да се почувства по-смела.

— Ха — рече тя, — дори не е направена от меден сладкиш. — Двете побързаха с длани да запушат бликналия смях.

— Ще влезеш ли, Лизи?

— Ама разбира се. А ти?

— Определено. Но ти върви първа.

— Хайде да влезем заедно.

Гласовете им се бяха снишили до шепот.

— Какво ще кажем? — Керълайн я стисна за ръката.

Лизи прехапа устни.

— Колко е тихо. Може би тя не си е вкъщи. — Вече не се чувстваше толкова въодушевена.

— Страхливо коте — подигравателно изкриви устни Керълайн.

— Не съм. Пусни ме, ще почукам на вратата. — Лизи пристъпи наперено напред.

Вратата се отвори, още преди да я докосне. В колибата цареше зеленикав мрак, през закритите от борови клони прозорци се прецеждаше слаба светлина. Огнището също грееше в бледорозово сияние, но Лизи го зърна едва след като жената на вратата се пресегна и я дръпна вътре.

— Керълайн! — извика Лизи.

— Тя ще почака — отвърна жената и затвори вратата.

Лизи почувства близостта на стените, надвисналия таван и мрака около нея. Почувства, че се задъхва. Жената извади нещо от джоба си и го хвърли в огъня.

— Сядай, дете — рече тя, — докато още можеш да дишаш.

Гъст облак дим се надигна от огнището. Лизи вдигна ръка към гърлото си, внезапно завладяна от паника. Димът проникваше в очите, устата и носа й. Въздухът не й достигаше и тя започна да се задушава.

Постепенно започна да осъзнава, че става нещо странно. Гърлото й се отпусна и пое свободно дима. Той беше приятно прохладен, успокояващ, отпускащ и свеж. Лизи приседна на едно ниско столче, което й посочи жената, и пое дълбоко от вълшебния дим.

— Чудесно — рече тя. — Какво е това?

В отговор се разнесе само сочен, дълбок кикот. Тя надзърна през дима към жената. Беше невероятно дебела, с огромни месища по ръцете и цяла пирамида от тресящи се брадички. Кожата й бе в цвета на черно кафе. Облечена бе в рокля с крещящи жълтеникавочервени шарки, която се усукваше около огромното й тяло, сякаш беше жива. Жената се усмихна и разкри пет блестящи златни зъба.

— Защо дошла до Маумʼ Роза, миличка?

Лизи не можеше да отговори. Чувстваше, че жената е настроена приятелски към нея. Но сърцето й блъскаше лудо от страх.

Смехът на Маумʼ Роза прокънтя в тясното пространство на стаята.

— Да не ти е котка отхапала език, а? Чакай да позная… Ти искаш малко магия, може би. — Тя започна тихичко да си тананика.

— Да маʼам — отвърна Лизи.

Маумʼ Роза вдигна ръце нагоре. Бледите й длани сякаш блестяха в слабата светлина.

— Хайде, Исусе — изписка тя, — чуй малката бяла лейди. Нарича старата Маумʼ „маʼам“. Това прекалено почтително. Много приятно. Маумʼ бъде щастлива да направи малка магия за нея. Какво те притеснява, миличка? Ти иска Маумʼ прогони някоя брадавица? Мазило за твои лунички?

— Не — прошепна Лизи, — не точно това.

Златните зъби на жената блеснаха, огромното й тяло се разтресе.

— Може би — закиска се тя, — може би искаш да прокълнеш някого. Маумʼ няма да прокълне без добра причина. Кой ти сторил зло, миличка?

Лизи премигна. Любопитството надви страха й.

— Какви проклятия можеш да правиш?

— Искаш да купиш някое?

— Не, само се чудех.

— Маумʼ не харесва да я питат, миси. Имаш работа, говори тогава. — Приятелският тон в гласа й беше изчезнал.

— Съжалявам — поколеба се Лизи. Тя повдигна полата си и се приготви да си върви. Но не можеше да си тръгне, без да изпълни онова, заради което бе дошла. Керълайн никога нямаше да я остави на мира. Ако не друго, поне трябваше да я попита.

— Моля ви, маʼам — поде тя, — чух за едно момиче, което било влюбено и вие сте му помогнала. — Лизи зачака неспокойно, но се чувстваше глупаво. Готова бе да побегне, ако жената й се изсмее.

— О, миличка — усмихна се Маумʼ Роза, — аз помогнала на повече млади момичета — и момчета — отколкото са твоите години. Повече искат любов, отколкото проклятие. О, да, лейди, аз знае всичко за любов.

— В такъв случай ще ми помогнеш ли? — запита нетърпеливо Лизи. Изведнъж се бе изпълнила с абсолютна вяра в тази жена. Димът се виеше в тъмните ъгли на стаята. Лизи видя бързо менящи се форми, неясни очертания, които можеха да са на фантастични животни или на хора. Вътре в мислите й покритите с белези устни и подигравателни очи на Лукас Купър сякаш я дразнеха. Изведнъж почувства болезнено желание да чуе гласа му и да види отблясъка на слънцето в русите му коси.

— О, моля — рече тя.

— Миси, всяка магия си има цена. — Закръгленото лице на Маумʼ Роза плуваше сред дима.

— Имам пари — Лизи бръкна в джоба си. — В злато. — Тя протегна една монета.

— Има две цени — отвърна едрата фигура. — Една е в злато. Друга е в звездите. Магията винаги струва повече, отколкото мислиш. — Тя протегна ръка към тази на Лизи, тлъстата й длан бе обърната нагоре.

Пръстите на Лизи се впиха в златната монета.

— Какво искаш да кажеш? — Тя потрепери.

— Това, което казала. Плащаш повече, отколкото знаеш, когато купуваш магия. Трябва да си сигурна, че я искаш.

Лизи пусна монетата. Ръката на Маумʼ Роза се превърна в здраво стиснат юмрук.

— Върви тогава — каза тя.

Измамиха ме, помисли си Лизи.

— Ей? — извика гневно тя. — Можеше поне да попиташ за кого се отнася!

Маумʼ Роза държеше монетата на безопасно разстояние. Тя се изсмя.

— Такъв е цветът на главата — рече тя. Сетне се наклони към Лизи и прокара пръст по челото й нагоре към косата. — С белег от нож е тук. — Лизи потрепери от допира на вещицата, Маумʼ Роза отново се разсмя. — Върви у дома, на „Мийтинг стрийт“ — рече тя. — И позволи на тази стара жена да сготви своя обяд.

— Откъде знаеш? — настоя Лизи.

— Върви — повтори Маумʼ Роза. Тя бръкна с пръсти в една кратунка и хвърли нещо в огъня. Стаята се изпълни с отвратителна миризма на разложено. Лизи побягна.

Когато отвори вратата, заедно с нея навън полъхна димът и вонята. Керълайн притисна нос с пръсти. Лизи я сграбчи за ръка и побягна.

— Направи ли го? — попита задъхано Керълайн.

— Да — отвърна Лизи, — но всичко е измама. Тя ми взе парите и после ме прогони. И нищо не направи.

По-късно разказа на Керълайн подробно за случилото се.

— Как мислиш, наистина ли е вещица? Знаеше за белега на Лукас и къде живея.

— Надявам се, всичко е толкова вълнуващо — Керълайн подскочи на леглото. — Но — продължи тя ненадейно помръкнала, — знаеш какви са черните. Винаги знаят всичко за делата на белите. Татко казва, че клюкарствали помежду си с барабани от джунглата.

35.

Пинкни измъкна пиката от халката на седлото, където беше закачена, и я наведе напред. Дръжката й прилепна в извивката на тесния му кръст, притисната от свития му лакът от другата страна. Ръката му я сграбчи здраво. „Прекалено силно я стискаш, каза си той, ще си строшиш китката при удар в нещо.“ Отпусна малко хватката; острието се наведе към пясъка.

— По дяволите! — изруга високо и стисна отново ръката си, притискайки основата й към полираното дърво. Мускулите на врата и раменете му се стегнаха и върхът на пиката отново се издигна.

— Така е добре — каза той. — Сега закачи тежестите, Джон. Джон Купър закопча малка торбичка с пясък на каишката на дясното рамо на Пинкни. Пини стисна коленете си и подкара коня няколко крачки напред. — Много по-добре — каза той. — Нека опитаме и с двете. — Джон, изравни коня си с неговия и закачи още една торбичка.

Този път Пинкни подкара коня по-бързо. Следобедното слънце в гърба му правеше сянката на пиката да изглежда дълга една миля. Близо до ръба на брега Пини се дръпна назад, опъвайки юздите, закачени на врата му. Конят му, объркан от неравно разпределения товар и рязкото дърпане на юздите, влезе във водата. Вълна го блъсна в гърдите и той отстъпи назад. Пинкни пусна пиката, извади главата си от юздите и овладя животното. Нова вълна подхвана пиката и я подхвърли във въздуха. Пинкни се изкачи с коня на брега и се изхлузи от седлото. Той постави бузата си до треперещия врат на животното и го потупа. Когато то се успокои, Пини го яхна и го подкара обратно към Джон Купър.

— Не мога да се справя — каза той. Спокойният глас с нищо не издаваше потиснатостта му. — Тежестите ми помагат да балансирам пиката, но пък дават твърде голям тласък, който пречи на спирането. Предполагам, че в края на краищата ще се примиря да бъда само съдия.

Джон издаде някакъв нечленоразделен звук.

— Благодаря ти, Джон — каза Пинкни. — Ще се наложи да бъдеш моето второ „аз“. Учениците са за това — да дават самочувствие на учителите си. Отърви се от тая кранта и продължи да работиш тук с Цезар. Имаш само още една седмица за упражняване.

В деня на турнира Стюарт пристигна от Съмървил със сърито[1] си. Лизи се чувстваше много важна на предната седалка до него. Тя се покланяше елегантно на всеки, когото познаваше или си мислеше, че познава. Пинкни и Люси се усмихваха от задната седалка на глупостта й. Стюарт и дамите слязоха пред своята кабина на трибуните и Пинкни пое юздите. Той остави сърито на прислужник да го пази и се присъедини към останалите съдии на издигнатата платформа, отредена за тях.

От реката подухваше свеж вятър. Той развяваше дългите тесни знамена върху ярко оцветените палатки, отредени за ездачите, и носеше миризмата на тиня към нетърпеливите зрители, изпълнили трибуните. Днес хиподрумът „Уошингтън“ принадлежеше само на жителите на Чарлстън. На турнира не беше поканен никой друг, освен членовете на чарлстънския клуб и техните гости.

Точно в десет часа трима тръбачи на коне излязоха на широката морава в центъра на овалната писта за надбягвания. Там спряха и вдигнаха към устните си дългите си медни тръби. Звуците им вдигнаха на крака ентусиазираното множество, изпълнило хиподрума. Топлият, ярък светлик прескочи разстоянието от езерото в градината, отрази се от блестящите тръби и запали от златото на хризантемите, ограждащи краищата на пистата, множество мънички слънца. Беше великолепен ден.

Ездачите, които щяха да вземат участие в състезанието, излизаха на пистата един по един. Върху подплатената си ризница всеки носеше къса наметка в цветовете, които някога са представяли конюшните на рода му в тази надпревара. Всяка една от тях изпъкваше по подобие на хералдическите флагове от Средновековието. Тръбач обявяваше името на всеки от тях: — сър Чарлз ъв Гибс… сър Джон ъв Купър… — Нед Дарби, Дейвид Лигеър, Малкълм Кембъл, Чарлз Гибс и Джон Купър подкараха бавно конете си покрай трибуните, повдигайки украсените си с пера шапки към дамите.

— Сър Уилиям ъв Хейуърт… сър Алан ъв Стоуни… сър Джулиъс ъв Барнуел…

Шествието беше и величествено, и разсмиващо. „Рицарството“ се беше появило отдавна като зрелищна игра, отразила южняшката любов към идеалите на онази епоха. В първите години ездачите носеха копринени туники, богато избродирани със златни конци, а титлите им идваха от имената на големите плантации, притежавани от тях. Сега в по-голямата си част те бяха изгубили земите си. Но все още гордо носеха фамилиите си. Това придаваше блясък на скърпените им наметки и подплатяваше неизказаната претенция, че те са рицари по силата на някакъв произход.

— Ако знаех, че Пини няма да участва, щях аз да направя нещо по въпроса — каза Стюарт. — Цветовете на Традови трябваше също да са тук.

— Но те са тук — каза Люси. Тя насочи погледа му към трибуната на съдиите. Над нея знамената на всички съдии се развяваха като белег на знатност.

— Кое е нашето? — попита Лизи.

— В зелено и златно — отвърна й Стюарт.

Върху знамето имаше силует на детска люлка с мачта и весло. Лизи се разсмя доволна. Тя знаеше историята. Първият кораб с авантюристи пристигнал в Южна Каролина през 1670 г. Наброявали само тридесет и шест човека, включително Чарлз Трад и младата му съпруга Елизабет. Малко след като била издигната ограда около малкото им поселище, Чарлз Трад бил убит при нападение на индианци. Елизабет не успяла да научи за смъртта му. Тя умряла в същото време, давайки живот на техния син, първият роден жител на Чарлстън. Детето било отгледано от всички заселници. Те нарекли една от първите улички на селището „Трад стрийт“ в негова чест.

— Сър Харолд ъв Пинкни… сър Луис ъв Равенел… сър Лукас ъв Купър… сър Робърт ъв Рет… — Сърцето на Лизи подскочи. Когато тя се върна от Острова след посещението си при Каролина, Лукас беше заминал.

Наметалото му беше в прости черно-бели геометрични форми. Украсата му се състоеше от разделени на части лък и стрела в червено. Дългите ръкави на ризата му плющяха от вятъра. Черните му ботуши правеха бялото на брича му да изглежда още по-бяло. Докато минаваше покрай трибуните, накара коня си да направи курбет. Той вдигна черната си шапка с червени пера, погледна точно към Лизи и с жест постави шапката върху сърцето си. Тя се почувства замаяна. Тръбачите продължаваха да изреждат имена, но пулсът така биеше в ушите й, че тя не ги чуваше.

— Как се осмеляваш? — попита Джон Купър братовчед си, когато Лукас се присъедини към ездачите, скупчени в края на моравата.

— За какво говориш? — Лукас се смееше.

— Ти привлече всеобщото внимание върху Лизи. Бих могъл да те убия за това. — Гласът на Джон трепереше.

— Ще имаш тази възможност. В различни отбори сме. — Лукас се отдалечи в галоп. Шествието беше приключило. Време беше за двубоя.

Във всеки отбор имаше по тридесет и четири ездачи. Те се наредиха в дълги редици на моравата, като между тях остана разстояние от един метър. Множеството, което ги наблюдаваше, се изправи на крака. Тръбачите изсвириха сигнал за атака.

Редиците тръгнаха като един човек, отначало в бавен ход, с пики, издигащи се отвесно, поставени в окачалките си. После темпото се усили. Земята се разтресе от ударите на стотици копита. На половината от разстоянието до центъра ездачите наведоха пиките си и подкараха конете си още по-бързо. Над гърмящия тропот на препускащите животни се издигна вой, подобен на издавания от духовете, предвещаващи смърт. В кабините за зрители някои дами закриха очите си с ръце; други пищяха, но гласовете им едва-едва се чуваха.

Редиците се срещнаха, пиките се сблъскаха. За момент настана страхотна бъркотия, след която оцелелите ездачи вече бяха в двата отдалечени края на полето, възпиращи конете си. Зад тях останаха на земята купчини от безразборно разхвърляни пики и прекатурени от конете им рицари, чиито лица, докато се опитваха да се изправят и да намерят шапките си, изразяваха болки от ужасни наранявания. Битката беше приключила и никой не беше сериозно пострадал. Като по чудо.

За победител беше провъзгласен отборът, воден от Нед Дарби, в който участваше и Джон Купър. От него на седлата си бяха останали четиринадесет ездачи срещу тринадесетте от хората на Дейвид Лигеър. Победителите, все още на конете си, се придвижваха сред дъжд от цветя, хвърляни от зрителите, когато тръбачите извикаха:

— Празненството започва!

То беше под формата на пикник върху маси и пейки, които прислужници подредиха с най-голяма бързина около езерото. Храната беше проста — печено пиле и хлебчета, поставени в украсена хартиена кесия за всеки гост. Салфетките бяха направени от американ, а вместо винен пунш имаше чай с много лед. Но настроението едва ли можеше да бъде по-празнично, дори ако бяха поднесени фазан и шампанско.

Състезанието с обръчи започна в два часа. След дългото празненство, в което всички присъстващи се размесиха и имаха възможност да общуват помежду си, всички зрители и повечето рицари се отпуснаха и развеселиха. Истинската опасност по време на турнира беше в сблъсъка на двата отбора; хората си спомняха случаи на счупени крайници и дори на извадено око в предвоенните турнири, докато при обръчите само се изпитваше личното умение на всеки. Драми не се очакваха. Неколцина по трибуните направиха облози за своите любимци, но залозите бяха малки. Всяка млада съпруга или сгодено момиче се надяваше да бъде коронясана накрая, но никоя не показваше с държанието си, че изобщо очаква такова нещо. Люси Енсън се пренесе в мечтанията си петнадесет години назад.

Изпотъпканата писта беше подготвена за арена на новата надпревара. Три устройства, наподобяващи по форма бесилки, бяха поставени от градинската страна на пистата, точно срещу трибуните, на разстояние тридесет метра едно от друго. Момчета на коне бяха застанали до всяко от тях, държейки в ръцете си торби, пълни с обръчи с различни диаметри. Върху рамото на всяка „бесилка“ вече беше закачен по един обръч.

— Те са с диаметър 15 сантиметра — каза Лизи на Люси. Тя беше станала нещо като експерт, благодарение на търпеливите обяснения на Пинкни. Люси кимна. Съзнанието й беше далеч от реалността.

Глашатай оповести първия ездач — Нед Дарби. Аплодисментите за водача на победилия отбор бяха силни, още преди той да беше проявил умението си.

Рицарят на Дарби помаха с ръка в отговор на овациите, взе пиката си от един паж, балансира я и нагласи хватката си. После прошепна няколко думи на коня си, пришпори го с пети и препусна към арената.

— Важно е да яздиш бързо — каза Лизи. — Ако се размотаваш, показваш, че майсторството ти е малко.

Нед Дарби пропусна първия обръч, но наниза другите два. Всички изръкопляскаха учтиво.

— Май по-добре ще бъде да поздравяваме всеки рицар, преди да се е проявил — произнесе Лизи гласно това, което всички си помислиха. Пажове поставиха нови обръчи на двата празни лоста.

Минаваше три и половина, когато последният от двадесет и седемте рицари приключи с първото ловене на обръчи. Сенките на „бесилките“ се бяха удължили почти до трибуните. Продължаваха да се състезават по-нататък единадесет души.

— Сега продължават с десетсантиметрови обръчи — обяви Лизи. Стюарт й каза да пази тишина.

Погледнати от трибуните, обръчите изглеждаха невероятно малки. Покачилото се напрежение у зрителите накара да замлъкнат всякакви разговори и смехове.

— Това е много вълнуващо — каза Лизи. Тя се опита да си наложи да не проточва врат в опита да открие златнорусата коса на Лукас.

— Шшт! — каза Стюарт.

Глашатаите обявиха началото на втория кръг.

Освен Джон и Лукас Купър Лизи познаваше още двама от ездачите. Тя стисна ръцете си и се наведе напред да ги окуражава.

Във втория кръг представянето беше блестящо. На подиума си съдиите нервно се съвещаваха. Петима рицари бяха нанизали и трите обръча. Никой не помнеше това да се е удавало на толкова много от тях. По този начин се проваляше предварителният сценарий. Сенките се бяха изкачили до половината височина на трибуните. Беше почти пет часът.

Прозвучаха тромпети за началото на третия тур.

— Сър Джон ъв Купър — извика глашатай. Този път не прозвучаха аплодисменти. Обръчите бяха петсантиметрови и се пазеше тишина, за да могат ездачите да се концентрират.

Джон Купър беше присвил устата си в тънка линия. Премести малко хватката на дългата си пика. Лявата му ръка потупа врата на Цезар. После стегна всичките си мускули, наведе се напред и се понесе по пистата.

— Господи — промърмори един мъж зад Стюарт, — как язди това момче!

Лизи затаи дъх. Пиката на Джон наниза първия обръч и тълпата се размърда. Вторият отиде при първия и всички се напрегнаха. Третият последва първите два и зрителите бяха с викове на крака. Лицето на Джон се отпусна в широката му, открита усмивка и приветствията се усилиха. Той помаха с шапката си.

— Сър Алан ъв Стоуни! — извика високо глашатай в старанието си да бъде чут. След това извика отново: — Сър Алан ъв Стоуни! Хората си зашъткаха един на друг и седнаха. — Сър Алан ъв Стоуни — извика глашатаят за трети път. Трибуните утихнаха.

Алан Стоуни пропусна първия обръч, наведе пиката си към Джон, признавайки се за победен, и излезе от пистата, последван от учтиви ръкопляскания.

Сър Малкълм ъв Кембъл също пропусна първия обръч и напусна състезанието като джентълмен. Чарли Гибс наниза първия и всички от трибуните се наведоха напред. Вторият се завъртя на върха на пиката му и тълпата пое дъх. Но той се откачи, преди да бъде достигнат третият, и шумни аплодисменти последваха всеобщото съчувствено възклицание. Чарли се закани с юмрук на наглия обръч, което беше посрещнато с дружен смях.

Сега слънцето блестеше в очите на публиката. Хората засланяха очите си с ръка, за да могат да виждат.

— Сър Лукас ъв Купър! — обяви глашатай.

Червеният символ на победата над индианците искреше върху гърдите на Лукас под косо падащите лъчи на слънцето. Той направи кръг с коня си и се впусна по пистата без предварителна подготовка. Преди зрителите да осъзнаят какво прави, на пиката му вече имаше два обръча. Едва забележимо движение и обръчите станаха три. Проточено „ааа!“ премина през тълпата. „Исусе Христе!“, каза мъжът зад Стюарт. В гласа му имаше благоговение. Шумът от избухналите овации беше невъобразим.

Лизи осъзна в един момент, че ръцете й са толкова силно стиснати, че пръстите им са побелели.

Поставен беше следващият комплект обръчи.

— Залагам две към едно за тъмния Купър — каза някой. — Стабилният винаги побеждава еднодневката.

— Дадено — извика Стюарт. — Кой там отзад предлага да ми даде парите си? — Той откри другия обзалагащ се и заложи двадесет и пет долара. Лукас и Джон прекосиха моравата към стартовата линия на пистата.

Тръбачите изсвириха с тръбите си.

— Съдиите изискват — каза единият от тях — да сдържате аплодисментите си, докато и двамата рицари не завършат участието си. Дами и господа, моля за вашето внимание и тишина… Сър Джон ъв Купър.

Водите на блатата на запад от хиподрума се обагриха в розово. Вятър изобщо не подухваше. Във висините безредно се носеха към местата си за почивка ята от чайки. Крилете им хвърляха изострени черни сенки върху проблясващата река. Силните крака на Цезар се носеха през гладката, потъмняла писта. Един… два… три. Някой извика, но веднага го накараха да млъкне. Лукас се изсмя. Беше стряскащ звук. Русата му коса изглеждаше безцветна на слабата светлина. Един… два… три. Зашеметена, невярваща тишина, последвана от изригване на човешки гласове.

— Какво ще правим — попита един от съдиите.

— Какво можем да направим? — каза втори. Той махна на момчетата с обръчите. Те се отправиха към бесилките.

Джон Купър пришпори коня си, за да се изравни с братовчед си.

— Люк — каза той, — никога не съм искал услуга от теб през живота си, но сега ще ти поискам. За теб е само игра, но аз съм изградил всичките си мечти върху успеха си в турнира. Трябва да спечеля.

Лукас повдигна вежди. Червената светлина на залязващото слънце правеше белега му ослепителен.

— Защо? — попита той.

Лицето на Джон беше бледо.

— Когато дам короната на Лизи, аз ще я помоля да се омъжи за мен. Имам съгласието на Пинкни.

Лукас се усмихна.

— Добра идея. Тя едва ли би могла да каже „не“ на Сър Ланселот… В такъв случай ти искаш да загубя.

Джон поклати глава.

— В никакъв случай не те считам за губещ. Просто искам да спечеля.

Лукас се изсмя.

— Съжалявам, братовчеде — каза той, — възнамерявам да те победя.

— За бога, Люк, защо? За теб това няма никакво значение.

— Аз съм състезателен тип, братовчеде Джон. Обичам да побеждавам.

Джон присви тъмните си очи.

— Да върви по дяволите твоят състезателен дух тогава. Няма да победиш този път. — Той зае стартова позиция.

Небето се възпламени в яркочервено, нашарено с тънки виолетови облаци. После бавно премина в оранжев, кайсиев, прасковен цвят, нежното розово на мидена черупка. Тълпата по трибуните се превърна в масивна сянка, която спектакълът беше парализирал. Двамата Купър направиха по един успешен тур, сетне още по един, а след това и трети в сгъстяващата се тъмнина. Беше почти невъзможно да се видят обръчите и въпреки това всеки път ездачите ги нанизваха на пиките си. Звуците на копията и проскърцващи стремена се чуваха отчетливо в натежалия от неверия здрач. Момчетата, които очакваха обръчите, запалиха фенери и възседнаха конете си до бесилките, като се стараеха да задържат нависоко танцуващия им пламък.

Ръката на Джон Купър се тресеше от часовете на натоварване. Той направи достойно за възхищение усилие да я овладее. Цезар изтръска пяната от устата си, после се подчини на заповедните глас и колена на Джон. Един… два… Цезар залитна… поправи се… три. Бузите на Люси Енсън бяха плувнали в сълзи. Лизи се взираше като човек, изпаднал в транс. Люси взе студените й ръце и ги разтърка.

Лукас вече не се усмихваше. Нощта беше мразовита, а по наметката му имаше тъмни петна от пот. Телата на ездач и кон се движеха като едно същество. Един… два… три.

Момчетата с обръчите препуснаха към площадката на съдиите за инструкции.

По трибуните хората си говореха, за да прогонят напрежението, и гласовете им звучаха като приглушено жужене. Джон Купър пъхна пиката си в каишката и отиде до съдиите. Жуженето се усили, примесено с любопитство.

После Джон и момчетата се отправиха заедно към средния лост. Фенерите изтръгнаха ослепителни отблясъци от пръстена, който Джон извади от джоба си. Беше кръг от диаманти — венчален пръстен. Той го закачи на куката. Пламъците на фенерите го превърнаха в пръстен от дъги.

Джон подкара Цезар в тъмнината към края на арената.

— Те се съгласиха — каза той на Лукас. — Ако никой от нас не успее да го закачи на пиката си, и двамата ще бъдем обявени за победители. Така ще се намали ефектът от победата, но това е положението.

Лукас изсумтя.

Джон се усмихна. Той подготви Цезар и вдигна пиката си.

Вече препускаше с наведена напред пика, когато влезе в светлината на фенерите. На главата си нямаше шапка, тъмната му коса се сливаше с нощта. Изглеждаше несъкрушим.

— Той се усмихна — прошепна Лизи, — ще го направи. — Върхът на пиката се вряза в дъгата и отмина в мрака. Зад него пръстенът продължи да блести на светлината на фенерите. „Ох!“, въздъхна Лизи. Почувства как сълзи пълнят очите й. Преди още да успеят да се стекат по страните й, светлината падна върху Лукас. Той се беше освободил и от шапката, и от наметката си. Беше целият в бяло, ризата и бричовете му разсичаха тъмнината. Златистата му глава блестеше не по-малко от фенерите, които я осветяваха. Задържа се за секунда в светлината, в следващата го нямаше. С него беше потънал в мрака и искрящият кръг от скъпоценни камъни.

Зрителите бяха замръзнали, невярващи. После цялото напрежение, което ги беше сковало, се отля в огромна въздишка. Овациите бяха оглушителни. Прислужниците запалиха фенери по страните и задната част на трибуните. В кабината на съдиите Пинкни Трад вдигна венеца от цветя — награда за победителя, за да го положи върху главата на Лукас. Дамите се раздвижиха сред шумолене от поли и развълнуван глъч от догадки относно тази от тях, която Лукас щеше да короняса. Майката на Мери Хъмфри я накара да стои изправена.

Лукас се появи отново на пистата, посрещнат от всеобщ възторг. Тръбачите изсвириха химн на победата. Пинкни пристъпи към предната част на съдийската трибуна, но Лукас препусна с коня си покрай нея. Той свърна към трибуните, бавно наведе пиката си и пусна блестящия кръг на върха й в скута на Лизи. Пръстенът се хлъзна надолу и се изгуби някъде из гънките на полата й. Тя не забеляза. Очите й гледаха в очите на Лукас.

[1] Лек двуместен екипаж. — Б.пр. ↑

Книга шеста
1878–1882

36.

— Защо да не може сватбата да се проведе в седмицата преди Нова година? Дотогава има три месеца. Едва ли са необходими три месеца, за да се приготви сватбена торта.

Люси сви устни.

— Изобщо няма да го обсъждам, ако продължаваш да говориш с този тон, Лизи.

Лизи избухна в плач и обви ръцете си около врата на Люси.

— Съжалявам — изхълца тя.

Люси я потупа по рамото, докато се успокои.

— Сега готова ли си да слушаш?

— Да, госпожо — отвърна Лизи.

— Добре. Слушай сега по-възрастната си братовчедка. Лукас е говорил с Пинкни и Пинкни му е простил скандалното поведение.

— Беше толкова романтично, братовчедке Люси.

— Вярно. Но и много невъзпитано. Той трябваше да поиска съгласието на Пини да те ухажва, а не да се сгодява за теб пред шестстотин души. Както и да е. Това е минало. От значение сега е Лукас да си намери работа, преди да се ожените. Каквото и да пише в романите, в живота не може да се живее само от любов.

— Лукас каза, че с радост би помогнал на Пини за Карлингтън. Това е някаква работа.

— Да, скъпа. Но вероятно Лукас би могъл да си намери и много по-добра. Той е завършил колеж, инженер е. Едва ли някой друг в Чарлстън посещава колеж в момента. Би трябвало да може да си намери нещо много скъпо платено. Пини едва ли е в състояние да предложи солидна заплата. — Люси не спомена, че Шед Симмънс систематично разрушава отношенията на „Трад-Симмънс“ с фирмите производителки на торове от северните щати, които купуваха „чарлстънската кост“, както светът наричаше фосфатната руда, добивана в Южна Каролина. Един по един договорите не се подновяваха. Пинкни се принуждаваше да освобождава работници.

Лизи въздъхна.

— Ще се наложи да почакам.

— Зная какво изпитваш, миличка. Но позволи ми да ти кажа: периодът на годежа е нещо специално — не се старай да го минеш на един дъх. Не си ли щастлива?

— О, да!

— Тогава всичко е наред.

— Но на мен би ми било приятно да открия бала.

Люси се засмя.

— Знаех си, че може би си мислиш нещо такова. Не се тревожи, че ще го пропуснеш. Сали и Майлс Брютън се връщат у дома през януари. Нея ще гледат всички, не булката.

— Значи това е Лизи. — Сали Брютън огледа високото младо момиче. — Имаш късмет, дете, взела си всичко хубаво от чертите на Традови. — Светлите й очи се преместиха върху Лукас. — Що се отнася до вас, младежо, прекалено красив сте за този живот. Благодарете на бога, че не съм с четиридесет години по-млада. Щях да ви заключа в килера си.

Лукас целуна мъничката й ръка.

— Нямаше да е нужно да ме заключвате, госпожо. — Звънливият смях на Сали изпълни пространството около тях.

— Вие си продължавайте — каза тя. — Аз си имам и други гости, с които да се занасям… Пинкни Трад например. Не, Пини, няма да се задоволя с едно навеждане над кокалчетата на пръстите ми. Наведи се и ми дай подобаваща целувка по бузата.

Както винаги, партито на Сали Брютън беше събитие. По-младите гости никога не бяха виждали нещо подобно на него. То беше в деня след състезанията на хиподрума и се явяваше като продължение на духа му на надпревара, със сервитьори, облечени като жокеи в коприна в цветовете на имението Брютън — тъмночервено и лимоненожълто, тъмночервени покривки върху кръглите маси и залите за гости, всекидневната и широките холове, и пирамиди от лимони със закрепени в центъра им свещи. Полиците на камините бяха затрупани от камелии в легла от зеленина, а в свещниците бяха поставени свещи, изпускащи леко лимоново ухание. Менютата, оставени на всяка маса, обещаваха екстравагантно угощение от шест ястия, придружени със съответни вина.

— Трябва да се засрамиш — каза на Сали старата й приятелка Ема Енсън. — В днешно време всеки в Чарлстън с достатъчно късмет да разполага с някакви пари проявява също достатъчно приличие да не ги демонстрира пред приятелите си, които са толкова бедни, че практически се хранят с боклуци.

— Зная, Ема, възхищавам им се и пет пари не давам. Това е лебедовата ми песен. Искам да бъда запомнена като необикновена и на хората да им липсват моите празненства.

Г-жа Енсън се вгледа внимателно в майсторски начервеното и напудрено лице на Сали.

— Знае ли Майлс?

— Да. Той направи всичко възможно, за да накара оная невестулка Кенби да се изнесе по-рано от къщата. Въпреки обещанията на Хейс от миналата година военните части няма да напуснат Чарлстън преди март. А аз не можех да понеса да умра далеч от къщи.

— На хората ще липсваш ти, Сали, не просто твоите празненства. Какъв е проблемът, със сърцето ли?

— Не. Рак. При теб сърцето ли е?

— Да. Как можа да познаеш?

— Има някаква невидима връзка между всички нас, не мислиш ли? Просто се знае. Виждам, че не си казала на Джосая. Жизнерадостен е като момченце.

— Балът и седмицата на състезанията са най-значимите събития в живота му. Решила бях да им се порадва напълно.

— Скъпа Ема, чудя се дали мъжете ни биха се оправяли без нас.

Смехът на Ема Енсън беше горчив.

— Те ще се оженят, преди да е изтекла и година.

— Нови звезди ще има без съмнение. Е, която и да е, тя ще се сблъска с призрака ми, легнал между нея и Майлс в брачната нощ. Иди да развеселяваш някого, Ема. Имам да свърша една работа.

— Чия?

— Любопитна стара вещица. Няма да кажа… Ема, преди всичко да свърши, ще се видим отново, нали?

— Имаш честната ми дума. Иди се весели, Сали. Аз ще измъкна Джосая от деколтето на Мери Хъмфри.

Сали остана разочарована при опита си да се повесели.

— Ти си голяма глупачка, Люси Енсън — каза тя най-сетне. — Чарлстън никога не е бил обвиняван в прекалено пуританство. Никой нямаше да те вини за евентуална връзка с Пинкни при положение че и двамата проявите дискретност. Така, както аз дочух, че стоят нещата, вие сте били влюбени през цялото време, докато сте били в Европа. Ако и без друго ще те подозират, че споделяш леглото му, би могла наистина да си доставиш това удоволствие.

Люси изненада по-възрастната жена.

— Аз бих преминала гола по „Мийтинг стрийт“, и то на ръце, без да ме е грижа какво си мисли някой. Но Пинкни стои много над това. Ендрю му е братовчед и беше най-старият му приятел. Пазя се чиста за Пини, защото той щеше да се мрази, ако беше другояче.

— Толкова много ли го обичаш? Очите ти никога ли не шарят? Ти си все още привлекателна. На колко години си?

— Да, да, тридесет и една годишна с перде пред очите.

Сали Брютън я целуна.

— Иска ми се да те бях познавала по-добре, Люси. Малко ми напомняш за мен самата. Ще организирам игри на карти и ще те взема на моята маса.

По-късно Сали каза на приятелката си Ема, че няма защо да се притеснява за Джосая.

— Люси е надарена със силна чувствителност, независимо дали го признаваш, или не. Тя ще поеме грижата за него, когато теб няма да те има.

Сали Брютън умря на Великден. Намериха тялото на съпруга й в кресло до леглото й. Беше се отровил веднага, след като тя починала. Бяха погребани заедно, както бяха умрели, хванати ръка за ръка.

Лизи беше бясна. Сватбеното й тържество трябваше да се състои следващата събота и тя не искаше гостите й да са в траур по Сали.

— Сали не е някой, за когото хората скърбят, Лизи — каза й Люси. — Тя остава в паметта им; тя е частица от щастието у всеки от нас и от Чарлстън. Никога с нея не е било свързвано чувство на тъга, нито някога ще бъде. А сега нека опитаме как ще стои онази маса от другата страна на прозореца.

Бяха към края на подреждането на къщата, наета от Лукас на „Чърч стрийт“. Беше много малка къща. В края на краищата Лукас беше започнал работа в „Трад-Симмънс“ и не можеше да си позволи по-голяма. Лизи я обичаше. Тя я наричаше кукленска къщичка. Джулия им беше дала някои мебели като сватбен подарък. „Оризовото легло“ — високо, с четири колони, върху които бяха фино изрязани върховете на оризови класове, заемаше половината спалня. Балдахинът му докосваше стария, наклонен таван. Беше твърде голямо, но Лизи го обожаваше. Тя никога не се уморяваше да изкачва трите стъпала на стълбичката, която беше в комплект с леглото, и оттам да се бухва право в средата на пухения дюшек. Дори оправянето на леглото беше забавление. Имаше и махагонова бухалка с дълга дръжка за изтупване и оправяне формата на дюшека и красива ленена покривка, която Джулия беше избродирала с разпукващи се цветове на глициния.

— Така — каза Люси. — Мисля, че е много по-добре. С малко протягане ще можеш да достигнеш масата от леглото. Можеш да държиш върху нея свещ, в случай че ти се наложи да ставаш през нощта. Много по-лесно, отколкото да палиш газена лампа. И по-икономично.

— Братовчедке Люси…

— Да, Лизи?

— Предполагам, че не е редно да се пита такова нещо… Ти не си ми майка. Но толкова ми се иска да знам какво ще се случи. Попитах Анабел, но тя си придаде много всезнаещ и загадъчен вид и нищо не ми каза. Знам, че нещо важно се случва в нощта след сватбата, но не знам какво е то.

Люси се замисли с какви думи да отговори.

— Няма значение — бързо каза Лизи. — Съжалявам, че ти зададох неудобен въпрос.

Люси я прегърна.

— Не си ме притеснила, миличка. Просто се замислих как да ти обясня, за да разбереш. Когато съпругът и съпругата се обичат, то е толкова прекрасно, че няма начин, чрез който да се изрази достатъчно. То е нещо, което чувстваш. Лукас ще знае какво да направи. Мъжете ги научават тези неща. Ти не трябва да се тревожиш. Просто много го обичай и бъди част от магията заедно с него.

— Сестрата на Керълайн й казала, че боляло.

— Абсурд. Ще се стесняваш и в самото начало има момент на болка, но то е съвсем краткотрайно и ти веднага ще го забравиш, защото ще бъдеш много щастлива.

Лизи въздъхна блажено.

— Не мога да си представя, че ще бъда по-щастлива, отколкото съм сега. Всеки ден се ощипвам, за да проверя дали е истина, че Лукас ще се ожени за мен.

— Много го обичаш, нали?

— Повече от всичко на света. Достатъчно е да влезе в стаята и чувствам, че прималявам. Не можеш да си представиш колко е хубаво.

„Зная“, каза Люси на себе си. Гласно, тя предложи да прегледат отново всекидневната и кухнята.

— И не забравяй — каза тя, — когато прислужницата ти си тръгва в края на деня, да погледнеш в долапа дали чехлите й са все още там. Ако ги няма, няма да се върне на другия ден и тя. Имаш късмет момичето ти да е от отсрещната страна на улицата. Няма причина да ти се извинява, че трамваят й е закъснял.

В течение на тринадесетте следвоенни години слугинските отделения зад големите къщи на Чарлстън бяха се превърнали постепенно в помещения под наем за чернокожото население. Все още имаше няколко, като къщата на Традови, обитавани от слугите. В по-голямата си част домашните прислужници предпочитаха да работят през деня, но да живеят на друго място със семейството си. Беше като игра, в която при спиране на музиката всички участници си сменяха местата или бързаха да заемат определено място. Семейство Хейуърд все още имаха слугиня и готвач, които живееха зад къщата на Уилсънови на „Трад стрийт“. Огромните домакински постройки на дома Хейуърд представляваха сега пренаселено обиталище, където бебета играеха в стария кухненски двор, а единадесет семейства живееха в стаите, в които някога са се помещавали слугини и лакеи.

— Ужасно е претъпкано — каза Лизи, оглеждайки всекидневната. — Мебелите са толкова големи. Масата за чай от леля Джулия прилича на шлеп. Иска ми се да имах и нещо друго, освен чипъндейл. Пинкни има цялото обзавеждане, подходящо за Шератон. Би спечелил, ако успее да го изтъргува. Щом като не можем да си позволим нищо сега, поне не трябваше да си пълним къщата с всички тия кожи и нокти. Все едно че съм оставена на милостта на диви животни.

— Е, Лизи, не бъди неблагодарна. Подаръците от леля ти са в отлично състояние. Цялата мебелировка на „Мийтинг стрийт“ се нуждае от поправка; Соломон просто подлепи това, което беше възможно.

— Аз не съм неблагодарна; наистина, честна дума, не съм. Искам само всичко да бъде идеално. И не забравяй, че Лукас държи да се обръщат към мен с „Елизабет“. Когато стана омъжена дама, няма да отговарям на бебешки имена.

Високи свещи горяха от всяка страна на струпаните лилии и рози, а следобедното слънце проникваше през прозорците на галерията. На светлината двете златисточервени глави, принадлежащи към рода Трад, и разтопеното златистожълто на Лукас Купър до тях приличаха на скъпоценен метал. Керълайн и Кити стояха от двете страни на триото, като Керълайн държеше в ръце букета на булката и собствената си шаферска китка. Мери Трад Едуардс плачеше затрогващо, докато съпругът й провеждаше сватбената церемония на дъщеря й.

— Обични чада, събрали сме се тук, пред лицето на Бог и пред всички тези хора, за да съединим този мъж и тази жена в свещен брак…

Лизи, която скоро щеше да стане Елизабет, наблюдаваше движението на устните на Ейдам Едуардс. Тя се страхуваше, че в своето безметежно, вцепенено състояние би могла да пропусне да отговори, когато й дойде редът. Искаше й се да погледне към Лукас, но още не беше разрешено.

— Елизабет… — На Лизи се струваше, че странният й приемен баща вика. — … Взимаш ли този мъж за свой законен съпруг, с когото да живееш според Божиите заповеди в свещен брачен съюз? Приемаш ли да му се подчиняваш, да му служиш, да го обичаш, почиташ и да се грижиш за него, когато е болен и когато е здрав, и, отказвайки се от всички други, да бъдеш предана само нему, толкова дълго, колкото ви е отредено да живеете?

— Приемам — каза Елизабет.

— Кой дава тази жена за съпруга на този мъж?

Пинкни пристъпи напред и постави ръката на сестра си в тази на Ейдам Едуардс, който от своя страна я повери на Лукас. Тя погледна нагоре към Лукас през ефирната дантела на булото си и на устата й трепна мъничка, колеблива усмивка. Ръката му се затвори плътно около нейната.

— Аз, Лукас, вземам теб, Елизабет, за своя законна съпруга…

— Аз, Елизабет, вземам теб, Лукас, за свой законен съпруг…

„Съпруг!“ помисли си тя. Радост изпълни сърцето й.

Елизабет съсредоточи отново вниманието си към Ейдам Едуардс.

— Дотук чухте задълженията на съпруга към съпругата. Така и вие, съпруги, чуйте и запомнете задълженията си към своя съпруг — така ясно, както са дадени от Светото писание.

Елизабет се вслуша с целия си ум и чувства в думите.

— Съпруги, подчинявайте се на съпрузите си, така както на самия Бог… Вие, съпруги, поставете се под волята на своите съпрузи…

Тя намести ръката си още по-дълбоко в силната и нежна прегръдка на ръката на Лукас.

Сватбеното празненство се проведе в градината на къщата на Традови. Късно разцъфваща азалия и ароматната мирта в ярко тъмнопурпурно и розово привличаха погледа; рози в по-бледи цветове покриваха старите тухлени стени; любимият аромат на Елизабет изпълваше въздуха, излъчващ се от гроздовете от орлови нокти[1], провиснали от покрития с керемиди покрив на пристройката, Били, сега виден бизнесмен в средите на чернокожата общност, направляваше дузината стюарди, които беше наел от параходната компания, чиито кораби минаваха през пристанището на Чарлстън. Изглеждаше преуспял в капитанската си униформа. Пинкни му беше продал ферибота на Стюарт, когато той се премести в Съмървил.

Празненството не беше голямо. Имаше не повече от двеста гости. Лавиния Енсън Пенингтън, за която това беше първо посещение в Чарлстън от десет години насам, го сметна за много провинциално в сравнение със забавленията, които й предлагаше Филаделфия.

Тя беше станала още по-красива, отколкото беше, когато напусна Чарлстън. Лустрото на човек в крак с модата и доволен от себе си лежеше върху красивото й украсено с трапчинки лице и блестящите й, дебели руси букли. Тя знаеше, че всяка от присъстващите жени й завиждаше за хубавата рокля с турнюри, под която се криеше все още момичешка фигура.

— Да — каза тя със сладък гласец на Пинкни. — Нед и аз си имаме малко момченце. Наистина най-хубавото. — Дългите й мигли се сведоха. — Докторът каза, че аз съм твърде крехка, за да изкарам още една бременност. — Тя вдигна бързо ръка към устата си. — Но какво говоря? Забравих, че все още си ерген, Пини. Не ми казвай, че сърцето ти не е преболедувало след толкова време. — Трапчинката й се очерта още повече.

Пинкни се усмихна и премълча. Ако на Лавиния й се искаше да вярва в това, нямаше да е джентълменско да й каже друго.

— Мама каза, че си била красавицата на филаделфийското юбилейно стогодишно изложение — подразни я той.

Лавиния не схвана иронията му.

— Не съвсем — каза тя. — Императрицата на Бразилия беше звездата, въпреки че е стара, колкото света, а императорът е ненормален глупак.

Нед Пенингтън се присъедини към тях.

— Истинската забележителност беше новото изобретение, което наричат телефон. Вече съм заявил в банката, че желая да стана абонат веднага щом навлезе в практиката.

— Нед е човек на прогреса — каза Лавиния със задоволство. — Но пък и Филаделфия е много напреднал и голям град.

Пинкни се направи, че е бил повикан от Били.

— Чувствам се преследван от младостта си — каза той по-късно на Люси — и не обичам да ми се припомня, че тя е била пълна с почти катастрофални грешки. — Люси му се усмихна над ръба на чашата с шампанско. Всички гости си бяха отишли и те бяха застанали сред останките от сватбеното празненство.

— Най-добре да си вървя — каза тя, — сигурно си уморен. А и слугите трябва да разчистят тук.

— Моля те, Люси, недей. Все още не искам да оставам сам. Къщата ще бъде ужасно тиха, когато Лизи се изнесе. Нека влезем вътре. Тогава слугите ще могат да разчистят.

Настаниха се на канапето в неосветения салон, в чиито сенки останаха сред приятна тишина. Люси знаеше, че тъмнината ще помогне на Пинкни да заговори, когато се почувства готов за това. Тя плъзна ръката си в неговата.

— Чувствам се много стар — промърмори той след дълго мълчание. — Близо съм до усещането, че животът ми е преминал — не по най-трагичния начин, а като че ли врата се е затворила. Съвсем неразбираема ми е постъпката на момчето, което отиде на дуел заради Лавиния. Глупак, част от свят, който допуска съществуването на глупостта. Беше толкова различно. Спомняш ли си?

— Да — прошепна Люси.

— Не можахме да разберем тогава какъв късмет имаме. Липсва ли ти това време? Струва ми се почти нереално, когато си спомня за него, по-скоро ми прилича на сън.

Тя стисна силно ръката му.

— Всеки минава през съня на младостта и глупостта, Пини. Той не изисква много от това, което сме имали. Лизи е толкова щастлива, колкото би била и ако нямаше война, ако тя живееше в голяма къща с много слуги и беше направила околосветско сватбено пътешествие.

— Отново четеш мислите ми. Скъпата ми Люси. Да, днес сърцето ме болеше за мъничката ми сестричка. Толкова нищожно сватбено увеселение с трогателни малки сватбени подаръци, заради които хората са се лишили от други, необходими за тях самите неща; толкова сгушена къщурка, в която ще трябва да живеят. Трябваше да й дам повече, а не мога.

— Престани, Пини! Връщаш се към неща, за които сме говорили. Знам, че щеше да подариш на Лизи къщата, а на Лукас компанията си, ако не те бях възпряла. Но ти не можеш да постъпиш така. Те трябва сами да устроят живота си, както всичките им приятели са го сторили. Не можеш да им дадеш всичко, а те трябва да го спечелят със собствени усилия. Светът е различен сега. Ние никога няма да привикнем напълно с него, защото сме част от другия, предхождащия го свят. Но Лизи и Лукас са част от сегашния. Те не познават другия, твърде млади са, за да имат спомени. Ще се оправят… Ние също — така, както си знаем. Приспособили сме се. Можем да се справим.

— Мразя го — отвърна Пинкни със страст. — Мразя „справянето“. Толкова безгръбначност има в него!

— Скъпи мой, това е най-трудното нещо на света и за него се изисква най-много смелост. Аз не се плаша от него. Жена съм, а Бог е създал душите ни да понасят изпитания. Но на теб ти предстои ужасна борба сега, когато най-накрая янките си отидоха и всички битки отминаха, освен най-тежката. Животът ще става много скучен и не знам как вие, мъжете, ще се справите.

Внезапно Пини почувства, че Люси беше поставила пръст в най-лютата му рана, без той да усети. Нищо не се случваше и нямаше изгледи за промяна. Продължителният конфликт най-сетне беше приключил. Нямаше да има повече внезапни тревоги за драгуните, нощни патрули и опасности, дебнещи в сянката на всеки ъгъл. Държавата беше пак под контрола на хората, които винаги са я контролирали; закон беше законът на белия човек; улиците на юг от Броуд бяха толкова безопасни, че дама можеше да върви по тях без придружител. Нямаше враг за покоряване, освен нищетата, но дори и тя беше възприета като начин на живот. Нямаше с какво да се бориш, освен еднообразието.

— Как така винаги си толкова умна, Люси? Знаеш ли, дяволски е дразнещо. — В гласа на Пини имаше възхищение, но и раздразнение.

— Прости ми, скъпи. Опитвам се да се контролирам. — Пинкни се разсмя.

— Всеки ден от живота си благодаря на Бога, че те е създал, Люси — каза той. — Ти си моето щастие.

— И ти — моето, Пини. Всъщност това е всичко, от което се нуждаем.

— Мислиш ли, че Лизи е щастлива колкото нас? Вярваш ли, че тя наистина е влюбена в Лукас и той — в нея?

— Не се тревожи, Пини. Тя е опиянена от радост. Трябва да си го забелязал — тя беше въплъщение на щастлива младоженка. А ние двамата трябва да не забравяме да се обръщаме с „Елизабет“ към нея отсега нататък. Много държи на това.

[1] Пълзящ храст с ароматни жълти цветове. — Б.пр. ↑

37.

— Ти беше най-красивата булка, която някога е съществувала, Елизабет — каза Лукас.

— Наистина, честна дума?

Той повдигна ръката й и целуна вътрешната страна на китката й. Сърцето на Елизабет заби ускорено.

— Мога да усетя пулса ти — прошепна Лукас.

Файтонът спря пред малката им къща. Лукас слезе от него, държейки я за ръката и й помогна да стъпи на стълбичката му. После я сграбчи и я вдигна в ръцете си.

— Лукас! — изписка Елизабет. — Хората ни гледат!

— Нека целият свят види — каза Лукас — как г-н Купър носи г-жа Купър към прага на кукленската им къщичка.

Елизабет се почувства малка и женствена в силните му ръце. Никога вече нямаше да се чувства толкова висока.

Той я качи по тесните, стръмни стъпала към спалнята и я хвърли върху мекото пухено легло. Елизабет потъна в него с усещането, че тялото й плува. Тя разтвори широко ръце, като че лети.

— О, Лукас, толкова съм щастлива!

— Слушай — каза той. През отворения прозорец се дочу звън на камбани. „Свети Михаил“ удари седем и нощната стража припя: „… и всичко е наред“.

— О, да — каза Елизабет. Тя седна на леглото и протегна ръце към златния си, божествен съпруг.

— Ще си легнем рано днес — каза той. — Ще се съблека в другата стая. Бъди готова, когато се върна.

Пръстите й пипаха несръчно. Малките копченца на широката й батистена нощница им убягваха. Когато чу стъпките на Лукас, все още й оставаха пет от тях. Елизабет изтича по стъпалата и скочи под завивките. Беше повече любопитна, отколкото уплашена.

Лукас затвори завесите, оставяйки отвън чистия въздух и процеждащата се светлина. След това се плъзна в леглото до нея. Силните му ръце притиснаха тялото й до неговото. От тежестта му тя потъна по-дълбоко в дюшека и той се издигна над главата й. От най-тъмните кътчета на мозъка й се раздвижи таял се там до момента мрак. В един кратък миг калейдоскоп от впечатления се опита да достигне до повърхността на съзнанието й. Страх… пламъци… обкръжили я притискащи се тела… викове… груби ръце, които я изблъскват… няма въздух за дишане… безпомощност… самота… ужас… Гърлото й започна да се свива и тя зина да си поеме въздух. Но Лукас беше тук. Тя не беше сама. Нямаше от какво да се плаши. Кълъмбия се намираше на много мили и много години от това място.

Лукас движеше ръцете си по тялото й. Елизабет усети някакво странно търкане. Той постави ръце на раменете й, тялото му се затресе неконтролируемо и после се изтърколи от нейното. Елизабет дишаше учестено, стараейки се да отпусне свитото си гърло.

— Лукас — прошепна тя — това ли е, което правят женените?

— Малко ли ти беше? — Гласът му прозвуча ядосано. На Елизабет се прииска да може да види лицето му. Спомни си какво й беше казала Люси.

— Беше вълшебно, любими — каза тя. Тя почака Лукас да й отвърне нещо, но в тъмната стая остана тихо. След като почака малко, тя се отпусна във възглавниците, изрече молитвите си и притвори очи за сън. Не разбирам защо хората вдигат толкова много шум за това, помисли си тя. Поне не болеше.

Шед сгъна грижливо чарлстънския вестник и го постави на пода до стола си. „Вчера следобед — помисли си той, — гледах новите станове, чувствайки се горд със себе си. Човек би помислил, че някак си ще съм подготвен за болка или нещо такова. Купър. Не го познавам.“ Сбитото съобщение от пет реда не му даваше друга информация, освен че Лизи Трад се е омъжила.

Той се надигна тежко от стола и отиде до прозореца, за да хвърли поглед на своята империя. В течение на шестнадесетте месеца, откакто беше напуснал Чарлстън, той беше удвоил размерите на фабриката си и утроил тези на Симмънсвил. Новата пристройка към фабриката докарваше обработката на памука до груба тъкан като краен продукт. Беше мислил и за още пристрояване — за довършване на обработката и бояджийски цех. Засега нямаше смисъл. Не съществуваше повече надежда да получи писмо или телеграма от Чарлстън.

— Налей ми малко уиски — каза той на момичето, което го наблюдаваше, седнало на табуретка близо до неговия стол. Тя беше петата работничка от фабриката, с която той се беше опитал да живее, след като му омръзна Гарнет. Те всичките си приличаха: млади, нетърпеливи да доставят удоволствие, пълни с обожание, благодарни за възможността да се откъснат от фабриката със задавящите валма памук, които изпълваха въздуха в нея, влизаха в носа и се лепяха по тялото. Затова наричаха работниците от фабриката „мъхнати глави“.

— Налей ми малко уиски, малка мъхната главичко — каза Шед. Не можеше да си спомни името й.

На следващия ден отиде до близката железопътна станция. Там остави някакъв пакет и взе влака за север. Единственият му багаж беше ръчна пътническа чанта, пълна с пари.

— Още един подарък? — Елизабет прегърна Пинкни.

— Не е от мен — каза той.

— А, така ли? Има картичка. Погледни, Пини, от Шед е. Представи си как се е сетил, след като е толкова зает? Наистина ми се искаше да дойде на сватбата. Колко много амбалажна хартия! Лукас, ела ми помогни. Все пак и за двама ни е… Майчице! Какво е това? — Тя вдигна подаръка от ръката си. Мери изписка в типичен женски маниер.

Пинкни се разсмя неудържимо. Елизабет погледна от единия към другия и обратно.

— Това е сватбената ми огърлица — каза Мери. — Не е ли най-пищната вещ, която сте виждали през живота си? Не знаех досега, че Шед има толкова добро чувство за хумор. Или толкова много пари. Чудя се колко ли му е струвало да я купи от оня авантюрист от северните щати!

— Суетни мисли за богатства, скъпа моя — сгълча я съпругът й.

Елизабет се вгледа в големите диаманти, които се спускаха от ръката й, държаща огърлицата.

— Искате да кажете, че са истински? Не мога да повярвам. Как ще мога някога изобщо да му благодаря?

— Какво ще кажеш например за: „Благодаря ти за хубавия свещник“? — каза Лукас.

— О, ужасен си. Ще измисля нещо. Пини, наистина ли той е имал предвид да си направи шега?

— Не, Лизи. Съжалявам — Елизабет. Шед не би счел такова нещо за шега. Напиши му нещо приятелско в отговор и му кажи, че намираш подаръка за много красив.

— Е, аз мисля, че е шега. Или нещо подобно. Просто много намирисва на такова.

Елизабет не си даваше сметка за всички влияния, които бяха оформили вкуса й. Целият й живот беше обграден с красота: необичайната красота на изобилните подаръци на природата към низините, вълшебната красота на океана и небесата, меката красота на неярките чарлстънски стени и тъкани, обузданата красота на очертанията в архитектурата и обзавеждането. Показността я смущаваше. Изглеждаше й неестествена.

В месеците след сватбата Елизабет се вмести лесно и с радост в ролята на млада чарлстънска съпруга. Поддържането на кукленската къщичка не беше проблем за нея. Тя се беше грижила за къщата на семейство Трад в продължение на години. Къщичката винаги светеше от чистота, изпълнена от уханията на лимонова есенция, восък за лъскане на под и на свежите цветя, които купуваше всеки ден от чернокожите улични цветарки. Младата прислужница Делия беше истински артист в гладенето и имаше данни за добър готвач. Лукас заяви, че му завиждали всичките му приятели.

А той имаше много такива. В края на почти всяка седмица го канеха на лов в нечия плантация, откъдето скоро славата му на стрелец с различни видове пушки стана легендарна. На Елизабет й се искаше да си бъде вкъщи, за да я води на църква в неделя сутрин; винаги се чувстваше много горда, когато се разхождаше по улицата с него, облегната на ръката му. Но когато Лукас го нямаше, я придружаваше Пинкни, след което идваше в кукленската къщичка на обяд, което й доставяше радост; освен това тя знаеше, че липсва на Пини; той също се радваше на тези възможности. А Лукас обичаше лова. Той винаги носеше вкъщи еленово месо или патица, или блатна кокошка, или пъдпъдък, или пуйка, в зависимост от сезона.

Останалите дни от седмицата бяха изпълнени за Елизабет с повтаряща се програма, която изключително й допадаше. Първи от уличните продавачи минаваше продавачът на скариди. Беше точен като часовника на „Свети Михаил“. Точно в седем часа до слуха й достигаше трополенето на железните колела на количката му и отминаващия му напев „Пресни скариди!“. Преди той да се появи, ако не беше заета в кухнята, тя обичаше да отиде до прозореца, за да наблюдава съседските котки. Точността им се равняваше на тази на продавача на скариди. Пет минути, преди да се появи, те заемаха позиции по стълбите на къщи, градински стени или бордюра на тротоара. Не бързаха. И не се вълнуваха. Знаеха, че човекът ще хвърли на всяка от тях по една от големите си океански скариди. Най-забавно й беше да гледа лапите им с проблясващи нокти, когато улавяха почерпката си. На нея й се искаше да си има малко котенце, но Лукас каза „не“. Той не считаше домашните животни за заместители на децата. Искаше веднага да се сдобие със син.

Продавачите на зеленчуци и на риба минаваха малко след продавача на скариди, след тях — продавачът на мед, точно по време, когато хората биха си купили пресен мед, с който да намажат бисквитките си на закуска. Разбира се, всички покупки от уличните търговци ги правеше Делия. Не можеше да позволи Елизабет да се занимава с това. Тя се изстрелваше, понесла тасчето за скариди, риба или стриди и кошница или купа за зеленчуци или мед. Прислужничките от близките къщи също правеха покупки по това време. Делия с радост се присъединяваше към смеха и закачките или към сериозните клюки.

Тя поднасяше закуската в седем и половина. Лукас излизаше за работа в осем. Той винаги целуваше Елизабет по бузата на отворената врата; тя винаги правеше формален протест срещу публичната проява на чувства, на което той винаги отговаряше, че се радва на хорската завист за най-хубавата съпруга в Чарлстън. Така денят на Елизабет започваше с проблясък на непомръкващо щастие.

До десет тя вече беше проверила как Делия е почистила и й беше дала нареждания за някакви специални поръчки като посещението при бакалина или задачи като излъскването на сребърните прибори — сватбен подарък от Мери и Ейдам Едуардс. После тя правеше или приемаше визити. Бракът беше автоматично изтрил разликата й във възрастта с останалите съпруги. Една осемнадесетгодишна омъжена жена ставаше връстница на всички омъжени жени, чиито деца, ако имаха такива, все още не посещаваха училище. Елизабет разменяше рецепти и клюки с двадесет млади „домакини“. Една от тях, Маргарет Ривърс, беше вече навършила двадесет и шест. Новата г-жа Купър се почувства много пораснала. За другите млади дами беше удоволствие да я приемат в лоното на омъжените. Те пълнеха главата й с драматични истории на раждания. Тя реагираше на тях, като че ли изобщо не я притесняват.

В един часа се връщаше вкъщи, за да надзирава приготовленията за обяд, да избере букет от цветарката, да смени водата във вазите и да сложи домашна рокля. Когато Лукас се прибереше в два, тя наливаше шерито му и му съобщаваше новините, научени от нейни приятелки. В два и половина Делия сервираше обяда. Лукас разказваше на Елизабет как е протекъл денят му до момента, предаваше й послания от Пинкни и обсъждаше плановете им за вечерта.

Те винаги излизаха или канеха хора у дома. Всеки следобед Елизабет прекарваше един час, подготвяйки роклята си, както и розите и костюмите на Лукас. Партитата не бяха нищо особено. Събираха се обикновено не повече от осем двойки. Но за тях се изискваше внимателно планиране. Ако партито беше у Купърови, Елизабет трябваше да бъде сигурна, че ще успее да представи на всички съпруги, които не бяха поканени, някаква причина, според която е подбрала поканените. Не се налагаше причината да звучи прекалено убедително. „От сто години не сме се виждали с Олстънови“ вършеше работа. След като всички извинения бъдеха поднесени, нямаше проблем да се поканят гостите.

Това отваряше доста работа, но пък се избягваше възможността някой някога да дочуе от трети лица, че е пропуснал нещо. По-предишните поколения, обитатели на големи къщи с много слуги, биха включвали, без да насилват гостоприемството си, всичките си приятели в подобно забавление. Следвоенните млади брачни двойки бяха принудени да изнамерят друг начин да не пренебрегнат някой от връстниците си. Никой от тях не критикуваше системата. Просто така стояха нещата.

Отначало Елизабет беше разочарована от партитата. След първоначална суматоха от размяна на комплименти и флиртови отговори, всички мъже се скупчваха в единия край на стаята. Те стояха прави и разговаряха за минали и бъдещи ловни преживявания, докато в същото време домакинът се стараеше чашите им да остават пълни. Дамите се групираха в другата страна на стаята и разговаряха за дрехи, бебета и минали и бъдещи партита. Същото, мислеше си Елизабет, за което разговаряха и всяка сутрин. Но тя бързо се приспособи. Просто така стояха нещата. Вярно е и че беше по-вълнуващо, когато внезапен изблик на смях откъм мъжката група прекъсваше високия тон на женския разговор. Също така харесваше й да сравнява визуално Лукас и другите мъже. Той беше по-висок и по-красив от който и да е от тях. Тя засичаше завистливите погледи на другите дами и сърцето й се стопляше от гордост.

Свободното й време следобед беше заето с писане на послания, благодарящи за покани, на покани, домакинските сметки и поредица от социални ангажименти — къде щяха да ходят, кому „дължаха“ покана, кой им „дължеше“ покана, вълнения относно това на кое парти какво беше носила и какво ново би могла да облече на следващото, организирано вкъщи. „Заявявам, каза тя щастливо на Лукас, че се намирам в движение всяка минута от всеки ден.“ И беше вярно. Време заемаха и кратичко консумираните съпружески права от Лукас всяка сутрин, преди завесите на леглото да се отворят, и всяка вечер след затварянето им, но те почти не влизаха в сметката. Елизабет реши, че Люси й е представила цялата история в добра светлина, за да не я изплаши. В тия минути нямаше магия. Тя приемаше, че всички в нейното положение имат същите преживявания. Никой не беше споделял толкова интимни работи с някого другиго, така че нямаше как да знае нещо различно.

Когато температурите започнаха да се покачват, кукленската къщичка се превърна в пещ. Тя нямаше балкони и таванът й беше висок само три метра вместо обичайните четири и половина или пет за чарлстънските къщи.

— Бихме могли да отидем на Острова рано тази година — каза един ден на обяд Елизабет. Чувстваше се зле от печеното свинско в собствен сос с ориз.

Беше удивена, когато Лукас отвърна, че изобщо не му се ходи до крайбрежието. За първи път, откакто се познаваха, тя се възпротиви на неговото решение.

— Ще се опечем като това месо, ако останем в града, скъпи! А и Пини ще се нуждае от мен за поддържането на къщата. Братовчедката Люси и семейството й няма да ходят, ако те притеснява, че малкият Ендрю може да ти досажда. Тя не иска да се отдалечава от братовчедката Ема сега, когато тя е толкова болна. Освен това за последен път ще имам възможност да се видя с Керълайн. Знаеш, че тя се жени за неин братовчед от Савана следващата Коледа и вероятно никога няма да се върне вкъщи. Лукас, моля те! Почти не сме се виждали с Керълайн, откакто аз съм омъжена, а тя вече не е. Тя винаги е била най-добрата ми приятелка. — Долната й устна затрепери. Беше готова да се разплаче, ако се наложеше.

Отговорът на Лукас я обезоръжи напълно. Той целуна китката й по начина, по който тя обичаше, и заговори с устни, допрени до кожата й.

— Не мога да понеса да те деля с някого, моя Елизабет. Нито с Пинкни, нито с Керълайн, нито с когото и да било. Ти си моя съпруга и аз искам да те запазя само за себе си.

Това сложи точка на въпроса.

Докато Елизабет разбра, че гаденето й няма нищо общо с горещината. Тя щеше да има бебе.

— Син! — извика Лукас. — Ще имам син! — Той коленичи пред Елизабет и целуна ръцете й. — Ще трябва малко да си дадеш почивка сега. Повече никакво тичане по хората и ходене на партита. Не трябва изобщо да рискуваме здравето ти… Тук е горещо. Ще ти донеса студена вода, лимонада. Ще ти донеса ветрило. Аз ще ти размахвам ветрилото.

Елизабет се усмихна снизходително.

— Докторът каза, че съм яка като вол. Ако се нуждая от нещо, ще си го взема.

— Не, разреши на мен. Знам какво трябва да се направи. Ще отидем на Острова. Там е прохладно и морският въздух ще се отрази добре на бебето.

Никога през живота си Елизабет не беше глезена толкова, колкото през това лято. Делия не искаше да се отделя от семейството си, затова Пинкни изпрати Хати да стои при „малката му сестричка“. Хати също се отнасяше към нея като към дете.

— Държи се, като че ли ми е бавачка — оплака се Елизабет. — Дори ме кара да спя всеки следобед.

— Добре прави — каза Лукас. — Не искам да помръдваш и пръст и много да почиваш. Надявам се, че Пинкни ще бъде достатъчно добър да я остави с теб и след лятото. Не се нуждае от двама слуги само за себе си.

— Но, разбира се, че се нуждае, Лукас! Къщата е голяма, а и двамата са доста остарели.

— Ами той не се нуждае и от толкова голяма къща. Би трябвало да я отстъпи на нас. Ще се нуждаем от повече място, когато се появи малкият Лукас.

Елизабет въздъхна. Единственият спорен въпрос беше името на бебето.

— Скъпи — каза тя търпеливо, — знаеш, че не ми допада тази работа с големия Лукас и малкия Лукас. Хората от семейство Трад винаги са избирали различни родови имена за децата, за да е ясно кой на кого говори. Или за кого.

— Всички останали дават на децата имената на родителите им. Баща ми е Петър и по-големият ми брат е Петър. Искам синът ми да бъде наречен на мен.

— Знам какво правят всички и това не ме интересува. Просто не е честно спрямо бедното, невинно бебе. Само помисли как ще се чувства малкият Лукас, когато бъде на тридесет години и продължават да му викат „малък“. Ами ако е по-голям от теб?

— Няма да бъде.

Елизабет погледна високата, мускулеста фигура на съпруга си.

— Добре. Да приемем, че няма да е. Но със сигурност няма да бъде малък. Освен ако не е изтърсак като Стюарт. Което би било по-лошо. Представи си, че е наистина малък. Ще мрази да го наричат така.

— Няма да бъде малък.

— Лукас, наистина си се побъркал с това бебе. За което те обичам. Да не се препираме отсега. Все пак той няма да се роди преди март. Имаме много време. А възможно е да бъде и момиче. Може ли да избера името на бебето, ако е момиче?

— Можеш да избереш имената на всичките ни деца момичета, моя обожаема Елизабет. Но първо ще се сдобием с момче и то ще носи името на баща си.

На следващия ден той пристигна вкъщи, носейки покрита кошница.

— Донесох ти нещо, на което да дадеш име — каза Лукас.

Беше мъничко, треперещо сиво котенце. Елизабет беше очарована. Тя притисна малкото създание към рамото си. Миниатюрен език близна брадичката й.

— Помислих си, че би могло да ти бъде компания.

Елизабет почти се разплака от загрижеността му. Тя се чувстваше самотна на крайбрежието. Пинкни рядко идваше от града. „Проявява тактичност, като оставяше младоженците сами“, помисли си тя. Лукас излизаше на разсъмване и се връщаше за вечеря. Керълайн беше в града два от всеки три дни — на проби за сватбеното й облекло и на покупки за чеиза си. Когато се виждаха, не беше най-добрата компания. Чувстваше се нещастна, че трябва да отиде в Савана, от уговорения брак с братовчеда й, от отказа на баща й да разреши да се омъжи за Малкълм Кембъл, когото тя обожаваше, въпреки че беше вдовец с три деца.

— Ще го нарека Мъхчо — каза Елизабет. — Окраската му е с цвета на испански мъх. Искаш ли малко мляко, Мъхчо?

Котето измяука. Елизабет се усмихна с усмивката на момичето Лизи.

— Какво малко сладурче! С него ще науча първите уроци за това как трябва да бъда майка.

По време на вечеря Лукас й каза новината.

— Трябва да празнуваме. Пинкни най-накрая ми даде свястна работа.

— Чудесно. Разкажи. — Елизабет знаеше на колко по-стар и по-мъдър можеше да се прави Пинкни понякога. Тя съчувстваше на оплакванията на Лукас, че Пини се отнася с него като с писар. „В края на краищата, мислеше си тя, причината, поради която Лукас не се зае с инженерска работа, произтича от нежеланието му да го командва някой, знаещ вероятно по-малко от него. Той е бил най-добрият в класа си в Уест Пойнт. Няма причина Пинкни да не направи Лукас свой съдружник. Няма какво толкова да се учи за изкопаването на фосфата.“

— Преглеждах счетоводните книги — каза Лукас. — Няма причина, поради която да не правим по-голяма печалба. Открих, че най-печелившото предприятие на компанията е магазинът. Твоят приятел Шед Симмънс е наредил нещата така, а Пинкни никога не е обръщал внимание на това. Работниците не могат да купуват отникъде другаде. Цените за черните са три пъти по-високи, отколкото ние харчим за продукти, тютюн и разни други неща.

— Но това е ужасно.

— Това каза и Пини. Магазинът трябва да бъде услуга, а не бизнес за печалба. Той ми възложи да отговарям за оправяне на нещата.

— Хубаво. Работниците ще бъдат много благодарни.

— Не с това искам да се занимавам. Всички минни операции трябва да бъдат реорганизирани. Но това е старт, предполагам така ще докажа на Пини, че не съм дете. Ще се увери, че мога да се справям толкова добре, колкото и той.

— Даже по-добре — каза Елизабет. — Не той откри измамата, ти го направи.

— Лошото е, че ще се наложи да бъда далеч през следващите няколко седмици. Ще трябва да направя ревизия на магазина и да подредя магазинера, както му се полага.

Усети, че сърцето я заболя.

— Не, Лукас. Не може ли да почакаш до есента? Може да хванеш блатна треска като Пини.

— Не се тревожи, любов моя. Ще напусна Карлингтън, преди да се мръкне. Но няма да успея да хвана последния ферибот. Ще трябва да остана в града. Делия може да се грижи за мен.

Елизабет преглътна сълзите си. Това беше голямата възможност за Лукас.

— Разбира се — каза тя. — Разбирам. Мъхчо ще ми прави компания.

— Не й разрешавай да спи в леглото ми. Не искам да намеря възглавницата си покрита с козина, когато се върна.

— Ще пазя вратата ти затворена.

Лукас имаше отделна стая в къщата на брега. Правенето на любов щеше да навреди на бебето и той не искаше да безпокои Елизабет, когато излизаше рано сутрин.

38.

Елизабет и Мъхчо си имаха компания през август.

— Със сигурност не бих отишла в къща с бебе в нея — каза Джулия Ашли, — затова реших да дойда тази година.

Въпреки че Джулия беше сприхава, както винаги, Елизабет всъщност се радваше да я види. Тя без съпротива скъса широките фланелени дрешки, които беше приготвила, и ги уши наново, както се харесваха на леля й. Даже се опита да говори на френски по време на чая, но Джулия я възпря, обявявайки речника й за беден, акцентът й — за обида към цивилизацията, която беше родила Монтен и Молиер. Джулия я накара да я придружава при ежедневните й разходки в разстояние на пет мили.

— Ще се превърнеш в пудинг, ако само се излежаваш, докато се появи младият Купър. Колко мислиш, че ще харесваш тогава на своя Аполон?

След като първоначалните болки и болежки в краката й престанаха, Елизабет откри, че очаква с нетърпение поредното си раздвижване. Лукас беше забранил плуването, но бе признал, че ходенето може да бъде полезно. През септември той си беше отново вкъщи и й правеше компания, след като Джулия си тръгна. Елизабет държеше ръката му, гледаше златистата му коса и ритъмът на прибоя й се струваше като музика.

Върнаха се в кукленската къщичка през октомври.

— Трябва да побързам, за да приготвя стаята на малкия Лукас — каза Елизабет щастливо. — Много скоро бременността ми ще започне да личи и няма да мога да излизам за покупки. — За последен път тя се появи публично на турнира на хиподрума. Джон Купър го нямаше там; той изобщо не си беше у дома от миналата година. Лукас спечели лесно. Той короняса съпругата си с венеца от цветя под всеобщите аплодисменти. Елизабет дочу възхитения шепот по отношение на съпруга й и почувства, че наистина е Кралица на Любовта и Красотата.

През ноември тя отпразнува деветнадесетия си рожден ден в компанията само на Лукас. Останалата част от фамилията и приятелите й бяха на погребението на Ема Енсън. Елизабет нямаше възможност да отиде. Беше вече в шестия месец.

— Кемпър, казах ти, че днес си тръгвам рано. Не мога да се занимавам с никакви случаи повече.

— Да, сър, г-н съдия Трад. Но случаят е специален.

Стюарт изгледа злобно младия нервен адвокат.

— Погребението на братовчедка ми е специален случай. Твоят може да почака.

Г-н Кемпър беше необичайно настоятелен.

— Г-н съдия Трад, сър, ако само ми разрешите да ви опиша с няколко думи какъв е въпросът…

— Давам ти точно две минути.

След първото изречение Стюарт откачи мантията си от закачалката и пъхна ръце в ръкавите й. Той пропусна погребението на Ема Енсън.

Ищец беше г-н Албърт Кугър от страна на внучката си Хенриета. Г-н Кугър беше малък, крехък човек, с хвърчаща бяла коса, вързана като перука. На възраст беше седемдесет и деветгодишен, а изглеждаше на деветдесет и девет. Внучката му беше малко, крехко момиче на деветнадесет години, която не изглеждаше на повече от дванадесет. Семейство Кугър съдеше властите на щата Южна Каролина за връщането на сто и единадесет акра земя, конфискувани за неплатени данъци.

— Клиентката ми не признава правомощията на самопровъзгласилото се правителство на този щат в годината на конфискацията — 1873. Тя поддържа становището, че то не е било законно избрано правителство и следователно не е имало право да налага данъци на гражданин на щата, който е владяло със силата на оръжието.

Стюарт погледна миниатюрния старец. Лицето на г-н Кугър беше зачервено и се тресеше от гняв. Реакция, която Стюарт познаваше добре и у себе си. Правителството на възстановителния период трябваше да бъде обявено за незаконно и всичките му действия — обезсилени. Мнението му съвпадаше с това на стария човек.

— Сър — каза той, — представяте пред този съд интересен и предизвикателен прецедент. За съжаление аз не мога да отсъдя по него, вслушвайки се в сърцето си. А умът ми подсказва, че вие в никакъв случай няма да можете да го спечелите. Във всеки случай ще бъда щастлив да повдигна и да защитавам вашата теза. — Той се поклони от пейката си. — И тази на вашата внучка. — Хенриета Кугър направи реверанс.

Стюарт взе влака за Кълъмбия същия следобед. Беше въпрос повече на политика, отколкото на правораздаване. Преди да замине, той откара г-н Кугър и внучката му до пансиона, където живееха. Г-н Кугър беше очевидно много слаб, за да върви пеша, въпреки енергичните му протести в подкрепа на обратното.

Стюарт би желал да се консултира с Джосая Енсън, преди да занимае губернатора със случая, но той знаеше, че г-н Енсън ще бъде зает с пренастройването на живота си след смъртта на съпругата му.

Това, което Стюарт не знаеше, беше, че по-възрастният му братовчед беше неспособен да се приспособи. Джосая Енсън беше отчаян. Продължителното боледуване на Ема Енсън беше пресушило запасите му от енергия, без всъщност да успее да го убеди, че тя наистина ще го напусне. Той не можеше да схване напълно, че тя си беше отишла от този свят.

— Той е като изгубило се дете — каза Люси на Пинкни две седмици след погребението. — Скита се из голямата къща от стая в стая, без да може да си намери място. Почти изглежда като да я търси. Да ти се пръсне сърцето.

— Има ли нещо, което бих могъл да направя? Братовчедът Джосая беше опора за мен, когато нещата бяха най-зле. Чувствам го като баща.

Люси докосна бузата му с пръст.

— Не ти, Пини. Аз трябва да помогна. Премествам цялото ми семейство на „Шарлот стрийт“.

Пинкни сграбчи ръката й.

— Не! — каза той, стискайки я, докато костите й изпращяха. При звука им той разтвори пръстите си и целуна нейните.

— Какво правя? Прости ми.

Люси го успокои. Той не искал, каза й, да прави нещата по-трудни за нея. Лицето му беше побледняло от напрежението, което го притискаше.

— За бога! — извика Люси. — Поне веднъж не бъди благороден и честен. Мрази ме за това, че трябва да се преместя; мрази Ендрю за това, че не умира и не ме освобождава със смъртта си; мрази Ема за това, че умря; мрази г-н Джосая за това, че се нуждае от мен повече, отколкото ти. Бъди жив човек, Пинкни! Тогава и аз ще мога да бъда жив човек.

Той я привлече към себе си и двамата отчаяно се притиснаха.

— Целуни ме, Пини — прошепна Люси.

— Не смея, моя най-скъпа. Нека само те прегръщам.

Люси се откъсна от обятията му.

— Това е мъчение — каза тя. В думите й имаше тъга. — Трябва да помислим какво можем да направим.

Те се виждаха всеки ден по време на вечеря с малкия Ендрю. Това беше по-малко, отколкото им се искаше, слаб заместител на близостта, споделена под лунната светлина миналото лято. Но беше поне един час, на който можеха да разчитат, че ще са заедно, отделили се от реалния свят, който заставаше между тях. Сега дори и това щеше да бъде загубено.

Пинкни почувства за хиляден път колко е несправедливо, че няма възможност да се грижи за Люси, да прави живота й по-лесен, да й доставя някои дребни удоволствия. Люси се тревожеше постоянно за самотата му сега, когато беше останал без Елизабет. Пини я убеждаваше да вземе малко пари от него, дори и тя да не можеше да приеме откритото му покровителство.

— Поне наеми някого да се грижи за Ендрю. Твърде много се товариш.

Тя поклати глава отрицателно.

Люси предлагаше на Пинкни да води по-отворен живот. Можеше да ходи на лов в края на седмицата като другите мъже; можеше да придружава Лукас на боевете с петли и боксовите схватки, които бяха не особено пазена тайна в стария град. Той отказа. Вече беше видял достатъчно борби и убийства, за да му стигнат за цял живот.

— Не мога да те моля да си намериш някое хубаво младо момиче и да се ожениш за него — каза Люси, — въпреки че точно това трябва да направиш. Би ме убило.

Изопнатото лице на Пинкни се отпусна бавно в познатата усмивка.

— Вече съм си намерил хубаво младо момиче. Просто трябва да я почакам, това е всичко.

Тези думи съкрушиха Люси.

— О, Пини, аз съм на тридесет и две години и се чувствам на осемдесет и две. Виждам ги в огледалото.

На следващата вечер, последната, в която щяха да са заедно, Пинкни й даде малка книжка с кадифени корици със стихотворения на Джон Дън. С панделка беше отбелязана страницата на „Начинанието“. Един от куплетите беше ограден с тънка линия от молив:

Намерилият красотата вътрешна

за външното не се терзае:

Обикналият кожа нежна или цвят

обича ги и в най-вехтите им дрехи.

Люси го държеше постоянно на масичката до леглото си в къщата на „Шарлот стрийт“.

Пинкни си намери занимание, което да го отвлича, в счетоводните книги на „Трад-Симмънс“. Твърде дълго беше пренебрегвал бизнеса. А и откри, че е бил много зависим от Шед Симмънс от самото начало. Шед беше водил преговорите за сключване на сделки, Шед се беше запознал с хората от компаниите за производство на тор, които купуваха фосфата. Не е чудно, че след като развалиха съдружието, за Шед не беше трудно да убеди компаниите да прехвърлят капитала си към кръга от снабдители от Севера, на които правителството на щата беше предоставило монопол в тази дейност. Когато той напусна „Трад-Симмънс“, направи го убеден, че с нея е свършено.

— Но с компанията не е свършено — каза Пинкни на своя зет. — Разполагаме с хиляди все още неизкопани тонове. Всичко, от което се нуждаем, е купувач.

Лукас предложи да отиде на север и да намери купувачи, но Пинкни не разреши.

— Ти скоро ще ставаш баща; Лизи никога няма да ми го прости. Аз ще отида.

Той замина през февруари с намерението да си бъде вкъщи преди средата на март. Стюарт се женеше за Хенриета Кугър на втори април и той щеше да е кум.

Получи се така, че Лукас трябваше да заеме неговото място. Пинкни беше в много по-сериозно положение, отколкото беше очаквал. А и Елизабет не можеше да издържа само в компанията на новата сестра, грижеща се за нея. Малкият Лукас закъсняваше вече три седмици с появата си на бял свят и не даваше никакви признаци, че ще го направи скоро. Елизабет се чувстваше като хипопотам. Хати, която идваше всеки ден да я нагледа, само я караше да се изнервя още повече. Пинкни беше обещал на старата чернокожа жена, че ще може да остави къщата в ръцете на Клара и да отиде у Купърови да бави детето. Хати нямаше търпение.

Джулия Ашли влезе в ролята си на „най-старата шаферка в историята на света“, както се изрази. Тя беше силно в подкрепа на сватбата. Кугър бяха семейство, което тя познаваше добре; те бяха свързани в далечно роднинство с Ашли посредством женитба през осемнадесетия век. Тя даде обяд в имението след церемонията в старата плантаторска църква „Св. Андрей“ на Ашли. Църквата беше затворена от времето на войната, но епископът я отключи специално заради Ейдам Едуардс. Гласът му беше твърде силен за малкото пространство, но по прозорците нямаше оцелели стъкла и звукът можеше да излиза навън. Мери Трад Едуардс, както се и очакваше, плака през цялото време.

— Не е постъпка на дама, драга моя — каза д-р Перигрю, — ти изкара бебето от себе си толкова бързо, колкото раждат уличните котки. А сега престани да плачеш. Бъди добро, смело момиче.

— Лукас не беше тук! Аз исках той да бъде тук!

— Скъпо дете, благодари на небесните си покровители, че го нямаше. Няма нищо по-лошо от това да ти се мотае нервен баща из краката. Вниманието ми щеше да е твърде заето с него, за да мога да хвана бебето навреме, когато то изскочеше.

Делия чакаше на тротоара, когато Лукас се върна следващата сутрин от имението.

— Госʼин Купър, бебето вече дошло!

Лукас изтича нагоре по стъпалата, като ги взимаше по три наведнъж.

— Елизабет! Скъпата ми съпруга. Как можах да не бъда тук? По дяволите всички сватби, освен нашата. Къде е той? Къде е синът ми?

Елизабет разтвори одеялото, за да му покаже мъничкото, спящо на ръката й бебе. Лукас се придвижи на пръсти, за да го види.

— Толкова е малко — прошепна той. Започна да се възхищава на правилните ушенца и миниатюрните пръстчета. — Идеален е — каза той. Беше изпълнен с благоговение. Елизабет изпита смесица от гордост и любов, която изпълни тялото й с топлина.

— Има и десет пръстчета на краката — каза тя. — Искаш ли да ги видиш? — Тя разтвори чаршафа, обвиващ бебето. Изкикоти се, докато Лукас отъркваше брадичката си в кукленски малките краченца. — И отново се подмокря. Изглежда ще трябва да съшием всички салфетки, та да могат да се използват като пелени. Скъпи, би ли извикал Хати? Тя може да я преобува.

Лукас прекъсна разглеждането на ноктите на пръстчетата на крачетата на бебето.

— Какво?

Елизабет повтори през смях.

— Не знаеше ли, че бебетата не се раждат като готови човеци? — добави тя. — Мъхчо те изцапа.

Лукас дръпна пелените на бебето.

— Недей, глупчо — каза Елизабет. — Нека Хати свърши тази работа.

— То е момиче! — каза той.

Елизабет кимна.

— Вече съм й избрала име. Както помниш, така се бяхме разбрали. Аз трябва… да давам име… на… момичетата.

Думите й заглъхнаха.

— Лукас! Лукас, къде отиваш?

Краката му препускаха надолу по стълбите.

Той не се прибра до късно през нощта. Дотогава Елизабет беше заспала от плач. Бебето спеше в кушетката си в кухнята, където Хати переше пелените му.

— Вие ли сте това, г-н Лукас? — извика Хати. Никой не й отговори.

Той влезе със залитане в спалнята, затръшвайки вратата зад себе си. Звукът събуди Елизабет. Тя не можеше да го види в тъмнината, но можеше да го чуе и да го подуши.

— Син — каза той. — Искам син. Един мъж трябва да има син. — Смърдеше на уиски.

— Лукас? — гласът на Елизабет потрепери. — Съжалявам, че си толкова разочарован. Следващия път ще бъде момче.

— Искам син — измърмори той. — Трябва да ми родиш син.

В следващия момент той беше до леглото, разкъсвайки ленените завивки, бърникайки с ръце из нощницата й.

— По дяволите, ти ще ми родиш момче! — Тялото му беше тежко, потно, вонящо и чуждо. Пръстите му мушкаха плътта, разкъсана от раждането, и Елизабет започна да пищи. Той покри устата й с ръка. След като я изнасили, тя усети поредица от остри изгарящи пробождания. Удави я черен водовъртеж от страх. Не й достигаше въздух. Юмруците й удряха по главата и раменете на съпруга й, докато накрая се отпуснаха до главата й. Беше изгубила съзнание.

След два часа се събуди, разтърсвана от Хати.

— Малката госпожица си иска закуската — каза тя. В едната си ръка държеше ревящото бебе. Фенерът в другата й ръка освети кръвта, процедила се през завивките, които Лукас беше хвърлил върху тялото и главата на Елизабет.

— Господи! — възкликна уплашено Хати — ще отида за доктор.

Елизабет опипа местата, които я боляха.

— Не, Хати, вече не кървя. Помогни ми да седна в креслото. Ще нахраня Мери Кетрин, докато смениш постелите.

„Трябва да е било лош сън, помисли си тя. Това никога не би могло да се случи.“

Но когато бебето беше нахранено и доволно спеше в чистото легло, Хати й помогна да смени нощницата си. Издърпвайки я през глава, тя усети миризмата на вкиснато уиски, примесена с тази на кръв.

Тя притисна детето си към разкъсваното си от болка тяло.

— Моля те, мили боже — прошепна тя молитвено, — моля те, помогни ми!

39.

На сутринта Лукас влезе в стаята с ръце, пълни с жасмин. Бузите му бяха румени, скоро обръснати и от него се носеше аромат на одеколон.

— Добро утро, госпожо Купър — каза той и пръсна цветята в скута на Елизабет, след което целуна ръката й. Като че ли никакъв кошмар не беше имало.

Елизабет не знаеше какво да направи или каже. Тя взе едно от клончетата и вдъхна уханието му.

— Ще трябва да вържеш косата си и да се приготвиш да приемеш гости, любов моя — каза Лукас с усмивка. — Изпратил съм телеграми до всички, за да известя за появата на най-новия член на фамилията Купър. Скоро ще се тълпят да я зърнат. Вече избра ли й име?

Елизабет пусна цветята и се наведе към съпруга си.

— Избрала съм, но можем да го променим, ако ти имаш някакви специални предпочитания.

— Съгласен съм с всичко, което би ти харесало.

Елизабет се облегна отново на възглавниците.

— Мислех си за Мери — на моята майка, и Кетрин — на твоята. — Разочарованието й беше забележимо.

Лукас потупа глезените й.

— Не се натъжавай твърде, Елизабет. Ще се справиш по-добре следващия път.

Тя си помисли за очарователното нежно същество, спящо върху възглавниците в коша до прозореца, и темперамента й на една Трад взе връх.

— Мери-Кетрин е красиво бебе, Лукас.

— Разбира се, че е така. Тя има красива майка. При положение че си е вчесала косата.

— Лукас, не съм в настроение да се дразним. Или пък за цветя. — Тя ги бутна на пода. — Родила съм ти прекрасна дъщеря, а ти се държиш, като че ли това изобщо не те радва.

Челюстта на Лукас се стегна. Белегът му ясно изпъкваше. „Досега не бях забелязала колко е избледнял“, помисли си Елизабет. Почувства как трепери от страх. „Не ставай смешна, каза си тя. Лукас не би те наранил.“ Пулсиращото й, разкъсано тяло задуши опита й да си вдъхне увереност.

— Елизабет — гласът му беше студен. — Няма да търпя опърничава съпруга. Задължение на съпругата е да носи радост на съпруга си, а не да бъде трън в петата му. Заповядвам ти да се приведеш в приличен външен вид, преди да дойдат поканените.

— Да, Лукас. — Студенината му я уплаши повече, отколкото гнева му.

Капитулацията й моментално промени тона му.

— Това е моето добро момиче — каза той. — Искаш ли аз да среша косата ти?

— Благодаря, Лукас. Би ми било много приятно.

Младото семейство представляваше очарователна картина, когато при тях бяха въведени майката и лелята на Елизабет. Лукас втъкваше жълти жасминови звездички в диадемата от медноруси плитки на жена си. Мери загука на съществото, което щеше да носи нейното име. Дори Джулия го хареса.

— Когато се сдобие с някаква коса, тя ще бъде тъмна като веждите и миглите й — обяви тя. — В това дете има много кръв на Ашли.

Майката на Лукас ги посети по-късно същия ден. Тя беше развълнувана до сълзи от съвършената хубост на първото си внуче. Тогава Елизабет реши да кръсти бебето Кетрин вместо Мери.

Кити Гурдин беше последният им гост този ден. Тя също се разплака, когато видя Кетрин в ръцете на Елизабет.

— Прости ми, Лизи. Направих цяло представление, но то е защото толкова искам свое малко бебенце, че съм станала ревнива.

Елизабет беше изпълнена със съчувствие. И доволство, въпреки че не си даваше сметка. Когато навремето Кити беше красавица на годината, тя беше непоносимо самодоволна. Намираше удоволствие в това да играе ролята на унищожителката на мъжки сърца. Оттогава бяха минали две години. Дузините кавалери на Кити изпращаха цветя на новата красавица и сърцата им очевидно отново бяха цели и на мястото си. А за нея съществуваше опасността да остане стара мома.

Лукас влезе с чаша чай за Елизабет, докато Кити възклицаваше по повод на прекрасните малки дрешки на Кетрин. Кити започна дотолкова да флиртува, че Елизабет стреснато установи, че тя не само се старае просто да бъде красавицата, както е свикнала. Тя беше увлечена по съпруга й. Елизабет го позагледа с други очи. Той гледаше надолу към Кити през полуспуснати клепачи, с развеселен поглед, устата му — привдигната от страната на белега. Елизабет сдържа дъх, усещайки магнетизма и несигурността, които я бяха измъчвали в месеците преди епичния турнир. „Ако той ме напусне, помисли си тя, по-добре ще е да умра.“

Той придружи Кити до входната врата. Приглушените звуци от гласа на приятелката й и мързеливият смях на съпруга й достигнаха до слуха на Елизабет, както й се стори, доста продължително време. Когато Лукас се върна в стаята, тя направи голямо усилие да изглежда заинтересувана от разказа му за сватбата на брата на Кити.

След нощното хранене на Кетрин Лукас започна познатата церемония по затварянето на пердетата. Елизабет потъна във възглавниците в неволна реакция срещу болката, от която се страхуваше, че ще настъпи. Лукас я погледна през рамо неприветливо.

— Съжалявам, Лукас. Просто доста ме боли.

Той нетърпеливо повдигна широките си рамене.

— Добре — каза той. После, вглеждайки се в умоляващите й, изразяващи неспокойствие очи, отпусна устните си в усмивка. — Сладка Елизабет — тонът му беше ласкав, — не искам никога нищо да те наранява. Ще почакаме няколко дни, преди да заченеш син.

Тя беше много благодарна.

Пинкни се завърна от Балтимор през май, носейки нови договори за толкова руда, колкото Карлингтън можеше да даде. Той забеляза, че малката му сестричка има тъмни кръгове около очите, но тя го увери, че това се дължи на умора от недоспиване, причинено от графика на храненето на Кетрин.

— Тя скоро ще престане да се храни в два през нощта и тогава нищо няма да ми има. — Пинкни се съгласи с нея, че племенницата му е най-красивото дете, което някога се е раждало.

По-късно той се съгласи и с Лукас, че младото семейство би трябвало да си намери по-голяма къща. Всяко кътче на куклената къщичка миришеше на детска стая.

— Сега ще можеш да носиш вкъщи по-прилична сума пари, зетко. Ако бях на твое място, веднага щях да се захвана да издирвам нова къща. — Не му дойде наум, че Лукас очакваше от него да им предложи фамилната къща на Трад. Не забеляза, че лицето на Лукас беше много червено, когато набързо напусна кантората.

Елизабет чу вратата да се затръшва след Лукас, когато той се прибра вкъщи. Тя избърза надолу по стръмните стъпала да налее шерито му.

— Колко е хубаво, че си се върнал рано — каза тя. — Има изненада за вечеря.

— Няма да стоя за вечеря — каза Лукас. — Това място мирише твърде много, за да може човек да се храни.

— Ще кажа на Делия да сложи масата в градината. Там въздухът е чист и е прохладно.

— Ще си взема нещо в таверната. Довечера има борба.

Елизабет прехапа устни, за да замълчи. Беше научила от приятелки, чиито съпрузи им бяха разказвали, че Лукас често се обзалага да играе срещу победителя в юмручните схватки, които съдържателят на таверната организираше за забавление на клиентите си. Всъщност той се беше включвал само два пъти и лесно ги беше спечелил, но тя се ужасяваше от мисълта, че някой път може да бъде наранен. Участниците бяха обикновено моряци или паплач от по-вътрешните области, която би направила всичко, за да се добере до десетте долара награда за победителя.

— Лукас — започна тя, но когато погледна лицето му, не каза нищо повече.

Беше полунощ, когато тя се събуди. Лек ветрец раздвижи завесите на прозореца и последните звуци от камбаните на „Св. Михаил“ се отрониха сребристо, както прииждащата светлина на пълната луна. Тя преброи дълбоките, резониращи удари, сетне отново се отпусна под завивките, за да може викът на нощния пазач да я приспи. Очите й широко се разтвориха, когато чу шум от тромаво залитане по стълбите.

В стаята влезе Лукас. Синкавата лунна светлина правеше белега му да изглежда пурпурен. Устата му се беше издула гротескно; в едното ъгълче имаше черен съсирек кръв. Ризата му беше на петна от кръв и пот. Воня на уиски прогони в един миг бебешките миризми. Елизабет започна да трепери.

Изминал беше повече от месец след раждането на Кетрин и ужасяващата сцена, когато Лукас се прибра пиян. Тя беше успяла да изтика спомена в най-затънтените кътчета на съзнанието си, при други, които бяха достатъчно болезнени, за да не иска да си ги припомня. Едва поносимо беше, когато Лукас възобнови консумирането на брачните си права, след като й даде три дни почивка, но в края на краищата тя реши, че това е част от битието на съпругата, пък и не продължаваше дълго. Тя не се противеше на желанията на съпруга си. Но сега в стаята имаше един пиян човек. Той й беше чужд — жестокият мъчител, който я беше наранил толкова ужасно. Тя беше парализирана и безпомощна пред гнева, излъчващ се от него.

Движенията му бяха резки и неконтролирани. Тя забеляза, че кожата на кокалчетата му беше разкъсана, докато той се опитваше да разкопчае копчетата на ризата си. Когато я разкъса с ядно движение, тя се опита да затвори очите си, но не можа. Те бяха приковани върху разбитата му физиономия. „Това е съпругът ти, каза си тя, който е наранен. Стани и успокой болките му.“

Но тя не можеше да се помръдне. Лукас се строполи в креслото и издърпа ботушите си. После бричовете и бельото си и се изправи пред мивката, където изля върху си съдържанието на каната.

Той стигна със залитане до прозореца, затвори завесите и отиде до леглото. Когато заговори, думите му излизаха неясно, слято.

— Да кажем здрасти на скъпата си съпруга. — Той се изкиска. Елизабет не можеше да си поеме въздух. Ръцете му я сграбчиха. — Здрасти, съпруго — каза той с пиянски маниер. — Събуди се, съпруго.

Елизабет започна да се тресе от страх.

— Какво е това? — каза Лукас. — Зловонният му дъх я накара да запуши носа си. Пръстите му минаха по лицето й, стигнаха до очите и напипаха, че са отворени. — Гледаш! Ти си гледала. — Той я стисна за рамената и я разтресе. Гърлото й издаде ужасни клокочещи звуци. — Спри — изсъска Лукас. — Спри този смях. — Той вдигна ръка от едното й рамо и я зашлеви през бузата. После я натисна върху поддаващите пухени дюшек и възглавници. Тя отчаяно се стремеше да си поеме въздух, но гърлото й беше притиснато. Тялото на Лукас беше върху нейното.

— Кучка — промърмори той близо до ухото й. — Спри го. Спри го или ще те убия. Никой не се смее на мен. — Свитият му юмрук удари възглавницата до главата й. Елизабет припадна.

Когато съзнанието я напусна, с него си отидоха болката и страха. Дишането й беше накъсано, но гърлото й беше отворено.

— Така е по-добре — изръмжа Лукас. — Всеки съпруг си има права. Няма нищо смешно, когато един съпруг се възползва от правата си. Нищо смешно. — Пръстите му напъхаха малкия му пенис в разраненото тяло на Елизабет. Тя се размърда; болката проникна в съзнанието й дори през защитната завеса на моментната безчувственост.

Елизабет беше измъкната от спокойното убежище на припадъка от гладния плач на Кетрин. Чу хъркането на Лукас и потрепери. След това трескаво се уви в робата си, за да отиде при бебето.

— Мис Лизи, добре ли сте? — Хати се вгледа отблизо в нея.

Елизабет кимна.

— Добре съм, Хати. Забравих за стъпалата на леглото и паднах. Падането малко ме поразтръска. Дай ми малкото ми гладно ангелче.

След като Кетрин се засити, Елизабет изкрета тихо по стълбите надолу. Тя се преоблече и отиде да дочака шест часа в кухненското кресло. Кетрин винаги закусваше в кухнята.

Когато Лукас слезе долу, той беше в ловните си дрехи. Яде само качамак — не се налагаше да го дъвче.

— Отивам в гората да пострелям — смотолеви той. — Ще се прибера, когато устата ми се оправи. — Не каза нищо повече.

— Лукас отиде на лов с няколко приятели — каза Елизабет на майка си същия следобед. — Сигурна съм, че ще съжалява, задето не си е взел довиждане.

— Поздрави го от мен — каза Мери. — Аз също съжалявам, че го изпуснах. Но много се задържах тук. Ейдам просто не може да се справи сам, бедното агънце. Ако Пини не беше се забавил, щях да си тръгна с Ейдам преди три седмици. Сега, когато и ти стана съпруга, знаеш колко безпомощни всъщност са мъжете.

— Нищо не зная за мъжете, мамо. Най-малко от тях за Лукас. Него просто не го разбирам.

Мери размаха ръце.

— Не се опитвай да го разбираш, Лизи. Мъжете мразят умни жени. Те само искат някой да се грижи за тях.

Елизабет се вкопчи като удавник в спасителната сламка на това, което по-възрастната от нея жена знаеше.

— Ами ако те искат нещо… нещо, което е ужасно?

Лицето на майка й се изчерви.

— Надявам се, че вие, младите, не обсъждате личния си живот; непочтено към съпруга е, и конфузно.

Елизабет се разплака.

— Мамо, моля те, помогни ми! Ти си ми майка. Не бих могла да говоря за това с никого другиго.

Мери отклони поглед.

— Не забравяй брачните си клетви — каза тя. — Ти се закле да „се подчинявам и да служа“. А светите книги ни казват, че съпругите се подчиняват на мъжете си във всичко. Престани да плачеш. Ти си най-щастливата жена на света — с красив съпруг и прекрасно бебе. Трябва да потискаш у себе си характерното за Традови вироглавие. Разбираш ли?

— Да, госпожо.

— Тогава ме целуни за довиждане. И бъди добро момиче.

Мократа от сълзи буза на Елизабет се докосна за момент до меките устни на майка й.

Три дни по-късно се върна Лукас. Той завари Хати да се суети около пълна чернокожа кърмачка, държаща Кетрин на гърдите си. Елизабет беше болна.

— Изтощение — каза д-р Перигрю на Лукас. — Посъветвах я да вземе кърмачка за бебето от самото начало, но тя не ме послуша. Сега й се налага. Погрижи се тя много да почива. Пинкни беше тук по цял ден. Погрижи се, ако можеш, той също да си почине. Заприличал е на клечка.

Лукас обкръжи Елизабет с грижи, като че ли беше направена от стъкло. През първата седмица тя се мяташе в треска. След това, с всеки ден организмът й укрепваше, но тя все още беше апатична и само искаше да спи. Най-накрая я излекува Хати.

— Ти иска ли това малко бебе да има майка, колкото един сирак? — каза тя. — Ти караш ме да се срамува.

На десети юни Купърови, Хати и Делия се преместиха на о. Съливан. Хати сияеше триумфално. Кърмачката, нейната съперничка, си беше отишла. Елизабет все още не се чувстваше добре, но това я радваше. Лукас нямаше да влезе в леглото й за дълго време. Тя беше отново бременна.

40.

Ужасна врява, изразяваща се в пронизителни проклятия, чупене на стъкло и викове да се млъкне, заливаха дневната на къщата на Енсънови вече по-дълго от половин час.

— Винаги ли е така? — попита Пинкни.

Люси повдигна рамене.

— Нещо подобно. По-поносимо е, когато прозорците са затворени.

— Звучи като че ли някой убива някого. Не трябва ли да извикаме полиция?

— Бих искала всичките да се избият. Тогава ще има спокойствие. Полицията идва веднъж, но нищо не може да направи. Очевидно някой от наемателите на леля ти бие жена си всеки път, когато се напие. Но никога не я убива.

Пинкни поклати глава. Беше му невъзможно да си представи, че хората са способни на такива неща, дори и по-бедните измежду белите, които живееха в градската къща на леля му, обитавана по-рано от нея.

— Не би могла да живееш в такава гюрултия чак докато времето захладнее, Люси. Защо не отидеш със семейството на Острова? Братовчедът Джосая може да използва моята стая. Аз ще бъда с Лукас.

— Невъзможно, Пини.

— Но така ще мога да те виждам всеки ден, вместо да разигравам фарса с носенето на книжа на братовчеда Джосая. Животът ми ще бъде спасен. Всеки път, когато погледна през улицата там, където трябва да те има теб, и видя онези непознати, изпитвам желание за убийство.

Люси постави ръката си върху неговата.

— Не прави нещата по-трудни и за двамата. Моля те. И по-рано сме водили този разговор. Г-н Джосая тъкмо се закрепва отново на крака. Знаеш какво представляваше, когато Ема умря. Ако не беше събрал всичките си сили, за да ръководи делата на Св. Сесилия, той щеше окончателно да се предаде, както направи Майк Брютън. В състоянието, в което се намираше, той живееше в миналото в продължение на месеци; говореше само за времето преди войната. Сега благодарение на теб му се наложи да се върне в настоящето. Договорите за фосфата са единственото, с което се е захващал от една година насам. Той изостави всичките си делови задължения, когато Ема умираше, и след това не се върна към тях. Не мога да поема риска да искам големи промени от него точно сега.

Пинкни беше неотстъпчив.

— Не са нужни чак толкова големи жертви. Ти през цялото време ще бъдеш до него и ще изпълняваш всичките му прищевки.

— Не ставай дребнав. Мисля, че ревнуваш.

Той помисли за момент.

— Мисля, че си права. — Усмивката му беше печална. — В живота ти има толкова много мъже, а аз искам да съм единственият.

Миглите на Люси затрепкаха.

— Божичко, сър, бъдете по-внимателен. Ще завъртите малката ми стара главица.

Пини се разсмя.

— Кокетничиш. Не е хубаво човек да се подиграва по този начин на дамите, чийто приятел е. Един джентълмен не бива да бъде допускан до тайните на по-суетния пол.

— Искаш ли да ме видиш как припадам?

— Бих бил очарован.

Въздъхвайки проточено, Люси се съгласи да му достави това удоволствие. Когато успя да разположи възможно най-грациозно извитото си тяло и отпуснатите си крайници върху облегалката на дивана, тя отвори едното си око.

— Какво ще кажеш?

— Ужасяващо.

— Аплодисменти, моля. Сега ти покажи мъжествена стойка.

Пинкни се изправи, изхвърли гръдния си кош напред и главата си назад. Люси запляска ентусиазирано.

Те често си разиграваха тези лудешки подобия на младежки флирт. Напрегнатостта им се разсейваше, когато превръщаха взаимното си желание във фарс, което ги караше да се смеят, преди да са се отчаяли. У Ендрю беше останала само обвивката на разума. Той живееше в непрекъсната мъгла от наркотичен лауданум. Но беше жив.

Кашлянето на г-н Енсън се дочу от коридора към хола. Люси се изправи, а Пинкни седна. Старият мъж влезе с енергична стъпка.

— Тези описи изглеждат добре, синко — каза той. — Би трябвало да можеш да наемеш още работници, без да е необходимо да купуваш и една лопата. Ще изпратя копия на адвоката на Шед Симмънс. Също и препис от последния балансов отчет. Искам да ти кажа, че откакто той вече не е активен съдружник, не е необходимо да записваш половината печалба на негово име. Той няма никакъв принос за нея.

— Той има думата ми за това от самото начало, братовчеде Джосая. Равностойни съдружници.

Г-н Енсън кимна. В такъв случай нямаше място за обсъждания. Писмен договор можеше да бъде нарушен — заради това имаше адвокати. Но мъжката дума беше ненарушима.

— Хубаво е, че си взел Лукас на работа — каза той. — Това момче има качествата на истински бизнесмен. Проучих всичко около собствеността на къщата на Ръсел и документите са готови за подписване. Той прави умно капиталовложение.

Люси ахна.

— Лукас Купър купува къщата на Ръсел? Лизи знае ли за това? Ще се нуждае от десетина слуги.

— Не и Лизи — каза Пинкни. За да се грижи за къща са й необходими не повече от прислужница и готварска книга. Леля й Джулия я е научила да се справя с всичко, освен с поставянето на покрив. А на нея със сигурност й е необходимо да живее в по-голяма къща. С две бебета на „Чърч стрийт“ ще им бъде по-тясно, отколкото на съседите ви отсреща.

— Въпреки това не й казвай нищо. Лукас иска да я изненада. Той наистина я обожава. Лизи, искам да кажа Елизабет, е млада дама с много късмет.

— Лукас! Не беше необходимо да наемаш файтон. Достатъчно съм укрепнала, за да се возя на трамвай. — Елизабет пращеше от здраве след три месеца, прекарани на крайбрежието. Тя беше правила разходки всеки ден, дори и когато съпругът й беше в града, което често се случваше. Едно от най-хубавите неща, свързани с Острова, беше, че представляваше умален вариант на Чарлстън; сама дама можеше да се разхожда без придружител, без по този начин да влиза в противоречие с някакви правила.

Лукас отвори вратичката на файтона и й помогна да се качи.

— Само най-доброто за моите съпруга и син — каза той.

Елизабет се засмя.

— Той ритна, когато чу думите ти — прошепна тя на съпруга си. През първите седмици на престоя си на Острова тя беше мислила над проявите на бруталност от страна на Лукас. През останалото време се къпеше в удоволствието от неговото внимание. Очевидно, реши тя, било е резултат от препиване. И в двата случая той беше дълбоко разочарован: при първия не се беше сдобил със син, каквото беше горещото му желание, при втория беше победен от някакъв долнопробен моряк — както се казва, беше удавял мъката си. Не е съзнавал какво прави. Никога не е желаел да я нарани. Той я обичаше. От нея се искаше само да не допуска повече да го сполетяват разочарования. Щеше да се стреми да го постигне с цялото си сърце. Тя го обичаше.

Що се отнася до болезнените „съпружески задължения“, ставаше въпрос за страдание, което всяка жена трябваше да понесе. Може би д-р Перигрю щеше да препоръча период на въздържание след раждането на бебето. Беше постъпил така, когато имаше треска. Ако и в случая дадеше такъв съвет и й се оставеше достатъчно време да укрепне, не би имала нищо против тези си задължения. Всичко останало беше чудесно. Кетрин беше почти на шест месеца и на Елизабет се струваше, че тя е най-хубавото и умно бебе на света. Смееше се през цялото време, а Хати се кълнеше, че казва и „мама“. Особено се заливаше от смях, когато Елизабет й разрешаваше да докосва меката козина на Мъхчо или държеше мъркащото коте до ухото й.

Файтонът подкара от доковете на фериботите по „Маркет стрийт“. Елизабет показа главата си от прозорчето. Имаше усещането, че е била далеч от града в продължение не на месеци, а на години. Като завиха по „Мийтинг стрийт“, видя изострения силует на „Св. Михаил“. Камбаните му прозвъняха за четвърт час и тя се отпусна на мястото си.

— Сега зная, че съм се върнала — каза тя. На Острова времето не тече и това е хубаво. Но не задълго.

„Защо изминахме целия път до «Мийтинг»? — почуди се тя. — Ще трябва да завием по Трад, за да се върнем до Чърч.“ Но файтонът не зави. Тя погледна въпросително към Лукас.

— Ще се обадим на някои хора — каза той.

— О, Лукас, не съм облечена подходящо за гости. Трябваше да ме предупредиш.

— Те няма да имат нищо против. Сигурен съм.

Файтонът спря пред впечатляващата тухлена къща, върху чиито балкони от ковано желязо все още личаха инициалите на строителя. Н. Р. — Натаниел Ръсел. На Елизабет беше позната повече по името на последния й собственик. Къщата на семейство Олстън. Старото й училище. Сега вече беше напълно объркана. От смъртта на Елинър Олстън насам къщата нямаше обитатели. Никой не живееше там, със сигурност никакви близки приятели, които биха приели посещение от семейство Купър, в допълнение с бебе, прислужница и котка.

— Какво, за бога, става, Лукас? — Тя започваше да се ядосва. Отново погледна към къщата. Вратата й се отвори. Показа се Делия — усмихната, с чиста, поръбена с дантела престилка.

— Добре дошла у дома, госпожо Купър — каза Лукас.

— Още не мога да повярвам — каза Елизабет, когато приключиха обиколката на къщата. — Красива е, но се чувствам като нищожно грахово зрънце в огромна шушулка. Ще трябва да просим мебели от всички, които познаваме. — Креватчето на Кетрин и леглото на Хати изглеждаха пренебрежимо малки в грамадната им квадратна стая. Стъпките на Елизабет отекваха, когато мина през хола. Тя се наведе през перилата на великолепното стълбище, което представляваше център на къщата във всяко отношение. То доминираше в цялата постройка и във въображението на всеки, влязъл в нея — красиво, очароващо и опасно. Формата му беше овална, издигаща се спираловидно от партерния етаж в поредица от проблясващи ниски стъпала, които като че ли висяха във въздуха, за да отговарят по-добре на името си: „летящо стълбище“. Наподобяваха го овалните стаи за приеми от южната му страна и овалното късче небе високо над него. Поглеждайки нагоре, от центъра му, наблюдателят се чувстваше безтегловен, обграден нависоко от светлина. Погледната от третия етаж, спиралата от стъпала се завърташе неколкократно, превръщайки се в зашеметяващ вихър, прострял се до излъскания под някъде далеч отдолу. Елизабет се хвана здраво за перилата и разтърси глава, за да прогони омагьосващото усещане.

— Лукас, знаеш ли, че целта в живота ми, докато бях дадена при г-жа Олстън, беше да се спусна по тези перила? Сега, когато това е собствената ми къща, никой не може да ми забрани да го направя.

— Аз мога. — Той хвана ръцете й и я дръпна далеч от хипнотизиращата елипса.

Елизабет се гушна в него.

— Глупчо, искам да кажа, след като дойде бебето… И ще бъда неумолима по отношение на децата. Ще им бъде абсолютно забранено да се опитват да се спускат по него, докато не навършат поне дванадесет години. Но когато всички те са навън в градините и никой няма да може да ме види и да клюкари колко недостойно за положението си се държа — е, тогава ще изпълня желанието си.

Лукас обви силните си ръце около нея.

— Възнамерявам да направя всичко, за да може всяко твое желание да се изпълни. И то напълно. Ще бъдем най-великото семейство Купър на всички времена. — Той постави ръката си на леко издадения й корем. — Това е хубава къщичка за малкия Лукас да расте в нея — каза той. — Той ще бъде принц. Елизабет усети ритването на бебето преди Лукас. Когато натискът отвътре достигна до ръката му, той се усмихна и сключи по-силно прегръдката си.

— О, Лукас — каза Елизабет — много, много съм щастлива.

41.

В невъобразимата врява на кея на „Кунард“[1] никой не забеляза набития русокос мъж, който нарочно се отдалечи от зоната за митническа проверка. Не беше необичайно човек, пътуващ през Атлантика, да се завърне в Ню Йорк с дванадесет пътнически сандъка и повечко ръчен багаж.

Шед намери униформен представител на „Кунард“, размени набързо няколко реплики с него, след което пъхна сгъната банкнота в ръката му в бяла ръкавица.

— Значи така. Вие ще се погрижите за носачи на багажа ми и ще го изпратите в хотела на Пето авеню. Благодаря ви за любезното съдействие.

Служителят докосна с пръст шапката си.

— За нас е удоволствие, г-н Симмънс. Надявам се отново да гостувате на „Кунард“.

— Със сигурност — излъга Шед. Беше свършил, каквото имаше за вършене в Европа, и не възнамеряваше някога да напуска Щатите отново.

В хотела не го очакваха, но след като хвърли бърз поглед на поплинената му риза от Савайл Роу, мъжът на рецепцията се поклони угоднически.

— Апартамент, г-н Симмънс?

— Нищо прекалено разточително. Дневна и спалня ще са достатъчни. — С четлив, сбит почерк той се подписа в книгата за регистрация: Д. Шедуел Саймънс, Чарлстън, Южна Каролина.

Апартаментът беше пълен с изненади за Шед. Мебелите бяха масивни, ярко лакирани и тапицирани с дебел плюш. Бял мрамор с черни жилки имаше навсякъде — върху всички маси и бюра, около огромните камини и дори като облицовка на пода на банята. Шед беше живял в най-добрите хотели на Щутгарт и Лондон, но там нямаше нищо такова.

Той се обади на рецепцията по фунията за говорене, която пиколото му беше показал как да използва, и си поръча обяд в стаята. Съвсем скоро — от утре, започваше да работи върху изграждането на новия си живот. Освен това голяма част от вечерта щеше да отиде в подреждане на вещите му. Не искаше да използва хотелската прислуга за тази работа. Трябваше да разгледа всички дрехи, приготвени за него в течение на месеците на престоя му в Лондон. Беше свикнал, слава богу, с деликатно изработените си мостове — резултат на почти едногодишни занимания със зъбите му на един гений в тази област в Германия. Джо Симмънс застана пред високото, обградено в златна рамка огледало в спалнята и се усмихна.

— Ти си красив дявол, Джоузеф Шедуел Саймънсноем — каза той гласно.

На следващата сутрин той се появи в банка Морган, където беше прехвърлил половин милион долара по сметката на новата си самоличност. Както очакваше, управителят го накара да чака в продължение на точно изчислен интервал от време: нито твърде къс, за да стане ясно, че компанията Морган не може да се впечатли от някакъв си половин милион, но не и прекалено дълъг, за да изглежда като обида. Също според очакванията, мъжът го заведе за обяд в своя клуб, където се погрижи за удобствата му и го прикани да стане негов член. Шед прие предложението му със също толкова точно измерена доза съпротива.

През следващите два месеца Шед проучи терена в Ню Йорк, точно както беше направил в Чарлстън преди петнадесет години. Разхождаше се по улиците, возеше се по трамвайните линии и новите високо издигащи се релсови линии, хранеше се в ресторанти, седеше тихо в пушалнята на своя клуб, киснеше безгрижно в богато украсеното фоайе на своя хотел. И през цялото време слушаше и наблюдаваше. Накрая реши, че е бил прав в предположенията си за Ню Йорк: идеално място за разгръщане на Д. Шедуел Саймънс. Отгоре на всичко градът му и харесваше. Беше нов, забързан и неспокоен и му липсваше сантименталност, което се явяваше отражение на характера на самия Шед. Просяците по улиците го притесняваха не повече, отколкото гълъбите, които, изглежда, бяха навсякъде. Разкошът беше балсам за душата му. Достатъчно изтънченост беше придобил в Чарлстън и Европа, помисли си той, за да му стигне за цял живот. Беше натрупал много пари и желаеше да похарчи част от тях, чрез което да спечели още повече. Ако това можеше да се нарече вулгарно, тогава той щеше да бъде вулгарен. По дяволите Чарлстън. Ню Йорк беше пълен с хора, които живееха така, както на него се искаше, и вършеха неща, които той искаше да върши. Градът предлагаше всички възможности на човек, умен достатъчно да се възползва от тях.

Една сряда следобед, в началото на ноември, той слезе във фоайето на хотела, за да започне кампанията си. Като всички блестящи стратези Шед беше ограничил числото на елементите на предстоящата битка и набелязал най-слабата точка на противника; нея и атакува директно.

— Нуждая се от съвет — каза той на управителя на хотела — и разчитам да оправдаете доверието ми, като не разпространявате това, което ще ви кажа.

Човекът отговори с пълни гаранции за дискретност. Шед знаеше, че той ще разпространи новините моментално.

— Истината е — излъга Шед, — че чувствам носталгия за дома. Ние сме много задружна общност в Чарлстън и на мен ми липсват нашите малки вечерни празненства. Естествено, те са по-скучни сега. Войната не ни остави нищо друго, освен възпитание и стари традиции. Но все още се събираме на скромни вечери, има музика и общуване. Надявах се, че ще намеря цивилизовани хора в Ню Йорк, въпреки това, което ми казваха всичките ми приятели в Европа. Вече почти мисля да се предавам. Можете ли да ми препоръчате в Бостън толкова добро заведение като вашето? Имам препоръчителни писма за там.

Според очакванията доверителят на Шед го увери, че не е необходимо да ходи до Бостън, за да намери подходящо общество, и че никой хотел там не бил и на една десета от равнището на този на Пето авеню. Той помоли за разрешение да поговори с някои негови познати дами. Поканите от тях щели да пристигнат веднага.

Шед се усмихна спокойно, след това намигна.

— Срещнах няколко от нюйоркските „дами“, но не за това говоря — каза той, поглеждайки през вратата на канцеларията към фоайето. Няколко от красиво облечените, скъпоструващи проститутки, мотаещи се там, се усмихнаха престорено скромно.

Управителят побърза да го увери, че е имал предвид съвсем различен тип дами.

На следващата сутрин му бяха поднесени седем покани върху масичката на колелца, на която винаги получаваше закуската си в стаята. Той се овладя да не се изкиска, преди сервитьорът да е излязъл. Стената беше пропукана. Скоро Ню Йорк щеше да му предаде това, което той искаше от него — място във вътрешния кръг на финансистите, „крадците барони“, контролиращи бизнеса, фондовата борса, политиците. Най-сигурният и най-къс път минаваше през брак. В Чарлстън го приемаха донякъде като кандидат, защото притежаваше нещо, от което там съществуваше недостиг. Пари. В Ню Йорк парите му нямаха такова значение; той разполагаше със значително повече от половинмилионния депозит в банка Морган, но то беше нищо в сравнение със състоянията на крадците барони. Обаче той можеше да предложи стока, още по-ценна в Ню Йорк, отколкото парите в Чарлстън. Аристократичност. Приказно състоятелните новобогаташи не разполагаха с начин, чрез който да проверят достоверността й. Те всички бяха наясно с репутацията на Чарлстън за синьокръвното му снобство; никой от тях не познаваше и един жител на Чарлстън, за никой от които пък Ню Йорк не съществуваше. Хихикането му прерасна в шумен смях от сърце.

„Г-н Джоузеф Шедуел Саймънс съжалява, че не е в състояние да приеме любезната покана на…“ написа той на шест от седемте дами. Прие молбата на г-жа Мери Елиът Далтън да й достави удоволствие с присъствието си на музикална вечер. Тя беше леля на момичето, което беше избрал за своя бъдеща съпруга.

Емили Елиът беше единственото дете на Самюъл Елиът, най-потайния от бароните. Той беше абсолютно безскрупулен човек с пронизващи очи върху жълто, изпито, подобно на мумия лице, и патологичен страх от въображаеми анархисти, отдадени на идеята за пълното изтребване на богатите. Пазеше всичко, свързано с личността си, в тайна; участваше със значителен дял в дейността на Станфорд, Вандербилт и Морган, притежаваше повече от половината земя между Батъри и Четиринадесета улица, а се считаше, че в съкровищницата му има повече златни кюлчета, отколкото в тази на федералното правителство.

Емили беше най-голямото му богатство. Той я държеше в буквалния смисъл на думата като затворничка във френския замък, построен от него на Пето авеню и Четиридесета улица. Когато излизаше, тя винаги беше придружавана от въоръжени телохранители и се возеше в закрит файтон. Ужасът на баща й от убийци се беше разпрострял и върху нея. Той се допълваше от убеждението, че всеки мъж, заинтересувал се от нея, преследва богатството й.

Когато Шед я срещна, той разбра, че Сам Елиът е прав. Никой мъж не би забелязал Емили, освен със съвсем материалистични подбуди. Тя беше ниска и топчеста, с нечиста кожа и кривогледи и късогледи очи. Косата й беше неинтригуваща като кожата й, с цвят, близък до нейния. Тя носеше перли, които подчертаваха бледността й. Както и богатството на баща й, бяха огромни.

Шед се поклони изискано над ръката й. Благодарен беше, че е в ръкавица; вероятно дланите й бяха влажни и лепкави. Всичко, свързано с Емили, оставяше впечатление за нездравост.

Докато не проговори. Тя попита само „Как сте?“ и го произнесе много меко, но то прозвуча като музика. Гласът й беше ясен, чист сопран, като на един от солистите на момчешки хор, който беше слушал в Англия.

Шед прикри изненадата си. За момента той трябваше да бъде учтив, но да се държи на разстояние. Възнамеряваше да накара семейство Елиът да го ухажват. Той прекара по-голямата част от визитата си в разговор с домакинята. Знаеше, че тя се интересува от него, и беше готов да задоволи любопитството й отвъд и най-големите й надежди.

Да, каза й той, скоро се бил върнал от Англия. Нравите там му се сторили твърде недодялани. Принцът се обграждал, според него, с хора, с които той самият едва ли би имал желание да се обвърже по някакъв начин. Що се отнася до кралицата — ами на нея й липсвал всякакъв стил. Очите му оценяващо се движеха по обзавеждането на гостната стая.

Той помоли съвета й за намиране на къща, подходяща за кротък ерген, нещо солидно, без да е твърде голямо. Надявал се да организира неголеми забавления в нея.

Той също й позволи да „изтръгне“ от него тайната причина за тъгата му. Бил напуснал дома си в немилост след убийството на съперник в дуел за честта на една дама. Естествено, дамата никога нищо не узнала за това. Тя била съпругата на най-добрия му приятел, който изгубил ръка през войната и не можел самият той да се бие. В сърцето му имало болка за дома, каза той с очарователния си провлечен южняшки говор, но дори ако имало възможност да се завърне там с чест, вероятно не би го направил. Бог благословил семейната му плантация със залежи на фосфат, но той нямал сили да издържи гледката на полетата й — някога място, където са се трудили предано и щастливо чернокожи, които в продължение на поколения са били „техните хора“. Сега полята били като открити рани. Не можел спокойно да гледа това, което ставало. Още преди случая, отпратил го далеч от дома, той бил продал плантацията, в която фамилията Саймънс живяла двеста години.

— И ще ми разрешите, госпожо Далтън, волността да обърна вниманието ви върху една малка разлика. Името ми не се произнася Саймънс, а Симмънс, все едно че е написано с две „ем“. Ние, чарлстънците, имаме най-различни специфични имена и правописи. За нас и най-малкият отличителен белег е от смешно голямо значение, особено сега, когато ни е останала само гордостта от произхода ни. Надявам се, че ще ми простите, ако молбата ми е прозвучала грубо.

Г-жа Далтън го увери, че не се чувства засегната и в най-малка степен.

„Обзалагам се, че не си — каза си вътрешно Шед. — Гърлото ти се пълнеше със слюнка от романтичната история на дуелиста, който познава британското кралско семейство, а очите ти щяха да изскочат при думичката плантация. Ако искаш някой да вземе измислиците ти насериозно, моето момче, винаги му излизай с големи лъжи.“

Необходими бяха само още четири посещения у г-жа Далтън, преди Шед да бъде въведен в светая светих. „Незаконната“ съпруга на Самуел Елиът помоли снаха си да го доведе на чай. Шед изслуша внимателно изреждането на всичките й болежки, съзнателно изобщо не реагира на разкошните й бижута и на удивителната й дебелина, след което й написа съвсем суха благодарствена бележка, в която не се споменаваше дума за Емили, присъствала безмълвно на цялата чаена церемония.

„Сега ще изострим апетитите“, помисли си той. Изпрати откази с най-дълбоките си съжаления на следващите пет покани от г-жа Елиът и г-жа Далтън. Отказите във всички случаи бяха придружени с цветя.

На първи декември той се отзова на непрекъснатите подканяния да посети плесенясалата кантора на Самуел Елиът на „Уолстрийт“. Отношението му към стария човек беше почтително, с едва доловим примес на раздразнение. Когато Елиът пожела да узнае защо Шед обижда съпругата му, отказвайки поканите й, Шед беше рязък.

— Защото — каза той — мисля, че тя се опитва да ме впримчи за дъщеря ви, а аз не искам да изглеждам като ловец на зестра.

— Не сте ли такъв?

— Не, сър. Сам ще спечеля богатството си. Вече съм направил добър старт.

— Тогава за какво се мотаете там? Не ми казвайте, че ви е приятно да слушате за жлъчката на жена ми.

— Харесва ми да слушам как говори дъщеря ви. За мен гласът й звучи като ангелско пеене. Но аз няма да я ухажвам, докато не стана достатъчно богат да я купя от вас. Това е единственият начин, по който вие бихте приели. Жена ви би дала мило и драго, за да се сдобие с внук с добра кръвна линия, но за вас тези неща са без значение.

— Откъде знаете на какво отдавам значение?

— Знам. Вие сте бизнесмен. Вие купувате и продавате. Вие не можете да разберете нещо, което няма цена. — Шед се поклони и напусна с вид на обиден.

Годежът беше обявен на празненство в навечерието на Коледа.

[1] „Кунард лайн“ — британска параходна компания, извършваща презокеански рейсове. — Б.пр. ↑

42.

Елизабет влезе в ролята на домакиня на цялата фамилия за коледния обяд тази година. Тя се подготвяше за него в продължение на седмици и се получи великолепно празненство. Джулия беше извадила от килера дългата маса в стил чипъндейл от къщата на „Шарлот стрийт“; Делия беше излъскала повърхността й, докато заприлича на огледало; Елизабет беше украсила средата на масата с клончета с яркочервените касиеви[1] зърна, които растяха в градината на къщата Ръсел. Стоеше идеално в центъра на голямата овална трапезария. Кадифените драперии на прозорците, които първоначално са били в цвят бордо, с годините бяха избледнели нееднакво до някакво по-омекотено червено, което Елизабет считаше за по-красиво. Тя беше поставила големи вази, пълни с клони от касиа, върху ниските первази на прозорците и беше запалила огън в огромната камина, въпреки че денят беше толкова топъл, че от това нямаше нужда. „Обичам всички оттенъци на червеното“ — обясни тя.

— Ти си толкова умна — каза съпругата на Стюарт. — Бих искала да мога да мисля за всички неща като теб. — Хенриета беше свита, та чак незабележима, но пред Елизабет се разтвори. Беше при първата им възможност да се сприятелят. Хенриета беше също бременна, което Елизабет моментално използва за създаването на връзка между тях. Тя остави Кетрин в ръцете на леля си почти веднага след като Стюарт и Хенриета пристигнаха. Така, докато Лукас поднасяше топло питие от вино с разбити яйца и мляко на г-н Кугър, Пинкни, Стюарт, Джулия и баща си, Елизабет пълнеше главата на Хенриета с авторитетно поднесени знания на майката, сдобила се наскоро с бебе. Майката на Лукас слушаше завистливо, като ръцете й очевидно я „сърбяха за бебето“, по думите на Елизабет, прошепнати на Хенриета.

Обядът беше превъзходен, обслужването — безупречно. Пинкни беше разрешил на Клара да помага за деня. Хати и Делия се надпреварваха да покажат, че тяхната къща и техните бели хора са много по-елегантни от нейните.

След като обядът приключи, всички излязоха в градината. По небето нямаше нито един облак; слънчевите лъчи се настаняваха в ярките цветове на камелиите и запалваха с допира си гроздовете пойнсетия[2].

— Не зная как би било възможно човек да бъде щастлив колкото мен, без да се пръсне от щастие — каза Елизабет.

Джулия я поправи за жаргонната дума, която използва. Стюарт смигна зад гърба й. Пинкни се усмихна. От години Трад не бяха се чувствали толкова като семейство.

След това мъжете отидоха да хвърлят поглед как напредва строежът на новия мост над река Ашли. Хенриета беше разочарована, че не може да ги придружи. Стюарт й беше разказвал многократно за изгарянето на стария при наближаването на янките. Щеше да й бъде приятно да види заедно с него мястото на геройската му постъпка.

— Много обичаш брат ми, нали, Хенриета? — попита Елизабет.

Снаха й се изчерви.

— Разбира се — отговори тя с едва доловим глас. — Освен това той е много добър с мен и търпелив към дядо. Идея на Стюарт беше да го вземем да живее при нас. Аз никога не бих посмяла да го предложа.

— Ти му влияеш добре, Хенриета. Изглежда толкова спокоен и щастлив сега. Преди беше непрекъснато ядосан от нещо.

— Наистина ли мислиш така? Опитвам се да го направя щастлив. Той много се радва за бебето, въпреки че не го показва като Лукас.

Джулия се изкашля.

— Доста глупаво е това. Един джентълмен трябва да се държи като че ли не забелязва как изглежда тялото на жена му, а не да се хвали с него.

Кетрин Купър настръхна при тази обида за сина. Елизабет бързо се намеси като умиротворител.

— Лельо Джулия — каза тя с лукаво хихикане, — една дама изобщо не би трябвало да говори за това, особено ако е неомъжена. Предполага се, тя да мисли, че бебетата се появяват от чантата на доктора.

Джулия излая нещо подобно на смях и би отбой и всичко беше наред.

Два дни по-късно, късайки камелии за масата в трапезарията, Елизабет усети страхотно пробождане, което запълзя нагоре по дясната половина на утробата й. Усещането, че нещо в нея се разкъсва, беше толкова остро, че тя дори си въобрази, че го чува — като звука от откъсване на ивица лен. Инстинктивно ръцете й се притиснаха към източника на болката. Преди да докосне корема си, той се стегна и се повдигна, което можеше да бъде само спазъм преди раждане.

— Боже мой! — извика тя. Широка струя кръв се стичаше по краката й.

Поне болката отмина. Тя се отправи, залитайки, към къщата, викайки Делия, а след нея се проточи блестяща червена пътечка.

— Миличка, бебето щеше да умре, дори и да го беше износила докрай. „Плацента превиа“, както ние го наричаме. Нямаше никаква възможност той да оживее. Опитай се да мислиш, че си си спестила два месеца от мъките на бременността.

Елизабет не можеше да си наложи да мисли по такъв начин.

— Загубих бебето си — проплака тя. — Бебето е мъртво. Мъртво. Мъртво. Не мога да го понеса.

Д-р Перигрю й даде малко лауданум и я потупваше по рамото, докато тя заспа. Той беше стар човек; беше виждал сто или повече жени да губят бебетата си. Елизабет щеше да го преживее. Тя беше млада и силна; имаше дете, което се нуждаеше от нея; щеше да има още деца. Но и в случая с Елизабет, както и при всички останали, той чувстваше дълбока тъга. Животът, особено току-що започващият, беше толкова ценен и толкова често се изплъзваше между пръстите му. Никога не се беше научил да приема ограниченията на своите знания и умения; все още ги чувстваше като провал — личен провал, за който трябва да носи отговорност. „Трябва да се откажеш, старче — каза си той. — Твърде си стар, твърде си уморен, твърде си невеж.“ Елизабет беше дълбоко заспала. Той прибра нещата в чантата си и си тръгна. Очакваше го случай на ларингит.

Д-р Перигрю беше прав, както обикновено. Елизабет се възстанови от загубата. Хати й донесе Кетрин и сълзите й така стреснаха малкото момиче, че Елизабет престана да плаче. После Лукас дойде в стаята и мъката му беше толкова смазваща, че тя трябваше да забрави за своята и да го утешава.

Той беше като обезумял.

— Моят син — хлипаше той с подути от плач очи. — Моят син си отиде, още преди да съм го видял! Не е честно, животът е нечестен към мен. Никога не съм имал това, което съм заслужавал, никога! Трябваше да командвам ескадрон, а не просто да бъда кавалерийски лейтенант; трябваше да ме молят да отида в Хемптънската почетна гвардия; трябваше аз да ръководя компанията, а не Пинкни. Той не знае и половината от това, което аз знам. Не съм се оплаквал. Никога не се оплаквам. Имам достатъчно сили, за да не го правя. Но това е прекалено. Не мога да го понеса. Едничкото нещо, за което някога съм молил Бога, е син. Мъжът трябва да има син, иначе как ще разберат хората, че е мъж? Няма да оставя така положението. — Той разтърси юмрук към тавана, повдигна брадичката си и извика: — Не можеш да постъпваш така с мен! — После от гърдите му се отрони вопъл, първичен израз на отчаяние и гняв. Той продължи да вие, докато Елизабет започна да усеща страх, че е загубил разсъдъка си.

Тя се измъкна от леглото и отиде при него.

— Лукас — каза тя — Лукас, нека ти помогна, нека те прегърна, да те успокоя. — Дръпна го надолу за ръката. Издавайки все още животински звуци, Лукас се сгромоляса и тя падна заедно с него. После притисна главата му към гърдите си и започна да му напява думички, които, без да имат конкретен смисъл, винаги бяха успокоявали Кетрин, докато и той утихна.

Знае се, че трагедия в едно семейство или го споява, или го разбива. Загубата на сина им свърза Елизабет и Лукас Купър чрез разделеното помежду им страдание. Бяха си по-близки откогато и да било.

До пролетта.

„Чарлстън. 14 април 1880 г. Пиша, намирайки се отново… — редяха се думите с чистия, нечетлив почерк на полковник Уилиям Елис, — на острова, намиращ се срещу пристанището и града, които някога се опитах да унищожа. Имам силното чувство, че усещам историческия ход на времето, в течение на който човек, участвал в написването на една от главите му, може да бъде насочен от всемогъщия Бог да продължи да претворява в действителност предначертаното от него. Сега командвам батальон, а не рота. Заповедта е да се възстановят водните пътища, които някога са превърнали това пристанище в център на търговията и просперитета на надменните търговци на роби, предизвикали началото на клането, известно сега като Гражданска война. Отвъд скромните ми възможности е да разбера защо федералното правителство реши да стори това или защо избра точно мен като свой инструмент за постигане на тази цел.“

Полковник Елис беше офицер от кариерата, не политик. Той беше видял смисъл в блокадата от флотата на северните щати по време на войната. Беше приветствал пристигането на двадесетте овехтели китоловни кораба, натоварени с камъни, и потапянето им, за да бъдат затворени каналите от Чарлстън към открития океан. Сега негова беше задачата да измъкне от дъното „каменната флота“ и да отпуши същите канали, така че новите капиталисти на Юга да могат да транспортират памук, дървен материал, фабрични изделия и фосфат по море на по-ниски цени. Полковник Елис беше защитавал заселници на Запад в годините след войната. Той никога не беше чувал за северняците авантюристи, които отиваха на юг, за капитал от Севера, не беше купувал и политици. Конгресът беше отделил 200 000 долара за извършване на работата и беше изпратил за целта инженерния корпус на американската армия. Той изпълняваше заповеди.

Полковникът се загледа през бинокъла си към водолазите, които обозначаваха местонахождението на корабите на дъното на канала. Погледът му се отмести към ниския хълм, представлявал някога форт Съмтър. Украсен едномачтов платноход приставаше до паянтовия кей. Известно му беше, че е пълен с туристи. Екскурзиите за разглеждане на забележителности се провеждаха от десет години насам от един атинянин[3], занимаващ се с организирането на развлечения. „Днес би трябвало да е много доходоносен бизнес“, помисли си полковникът. Беше деветнадесетата годишнина от първото атакуване на форта, ознаменувало началото на войната.

Премести бинокъла наляво, после бавно го придвижи до другата страна, разучавайки града. Не можеше да си обясни с какво го привлича толкова много. Може би защото изглеждаше по абсолютно същия начин, както в деня на първия му оглед. Разстоянието замъгляваше детайлите, но къщите в пастелни тонове и балконите все още бяха там; небесната линия беше насечена безразборно от ниски покриви — покрити с керемиди или плочници, а високото острие на „Св. Михаил“ се врязваше в синевата точно както в момента, когато се беше прицелил в него. Той отново се захвана с дневника си.

„Когато насоча погледа си към гледката, разкриваща се пред мен, понякога се чувствам като че ли никога не ме е имало, сякаш спомените ми са мираж. Друг път почти започвам да вярвам, че този разцъфнал град е фантазия, невеществен и невъзможен за описание като повтарящ се сън. Ефектът, който оказва върху мен, не отслабва с времето. Ще се радвам, когато работата бъде приключена.“

Отново и отново полковникът беше неустоимо привлечен от гледката на къщите със скрити зад щори прозорци и оградени от стени градини. Загадъчността им ставаше все по-интригуваща с всеки изминал ден. Те можеха да крият всичко или нищо — красота или жестокост, очарование или ужас, невъобразими наслади или неописуема мизерия.

— Лукас! Лукас, моля те! Моля те, Лукас, недей! — Елизабет се беше свила на кълбо на пода пищяща, с ръце, обвили стомаха й. Съпругът й се беше изправил до нея; кракът му беше изтеглен назад, готов да я ритне в корема й за втори път.

— Върви по дяволите тогава — измърмори той, — креслива, ялова краво. — Той захвърли на пода жълтото листче, което стискаше в юмрука си, и изхвърча бясно от къщи.

Елизабет хлипа, докато главата я заболя не по-малко от корема. След това постепенно възвърна контрола над тялото си. „Трябва да се изправиш, заповяда си тя, Хати скоро ще доведе Кетрин от парка.“ През отворените прозорци пролетта се присмиваше на нещастието й с фантастичната си красота. Тя допълзя, борейки се с болката, до намачканата топка хартия и после се намести в едно от креслата. Оглади хартията така, че да може да се чете. Беше телеграма от Съмървил, адресирана до г-н и г-жа Лукас Купър. В нея се съобщаваше за раждането на сина на съдията Стюарт Трад и на г-жа Трад.

— О, боже! — простена Лизи. Тя знаеше какво изпитва Лукас към Стюарт. Той твърде често се беше шегувал с ниския ръст на брат й и с незначителната му работа като шеф, за да се съмнява тя в чувството му на превъзходство. До този момент. Но сега Стюарт се беше сдобил с това, което Лукас желаеше. Син. За което Лукас обвиняваше нея.

Беше повярвала, че трудните времена са отминали. Четири месеца бяха изтекли след помятането й — четири месеца на взаимна подкрепа, на близост, на надежда при първите белези на сутрешно прилошаване, на повтарящо се разочарование, когато трябваше да каже на Лукас, че не е бременна. Само четири месеца. И сега това. Лукас я чакаше в трапезарията, когато тя се върна от тържествен обяд. До лакътя му на масата стоеше празна гарафа от бренди, а главата му лежеше на нея, осветена от сноп слънчева светлина.

Когато Елизабет, разтревожена, докосна рамото му, той не отрони звук. Само стана, сграбчи я за раменете, разтърси главата й, докато погледа й се замъгли, хвърли я на пода и я изрита.

— Какво ще правя? — плачеше тя сега. Мислите й препускаха подплашено, търсейки изход. Пинкни. Ще каже на Пинкни… и той ще убие Лукас. Знаеше го, беше толкова сигурна в това, колкото, че слънцето ще залезе тази вечер и ще изгрее утре сутринта. За момент се въодушеви от идеята. После се сети, че на Пинкни щеше да му се наложи да разреши проблема си с Лукас в дуел. Така постъпваха джентълмените. От което изходът щеше да е един. Лукас щеше да убие Пинкни. Елизабет отчаяно изхленчи. Ако само можеше да поговори с някого… но нямаше с кого. Майка й щеше само да й каже отново, че съпругата трябва да се подчинява на съпруга си… Люси… Люси щеше да я изслуша, да я разбере. Но Люси беше вече достатъчно натоварена със свои собствени тревоги. А беше и толкова добра и тиха. Какво можеше да направи на Лукас?… Леля Джулия в такъв случай. Леля Джулия можеше да уплаши всеки, дори Лукас… Всъщност невъзможно е да кажа на леля Джулия, осъзна Елизабет. Тя е стара мома. Тя няма да разбере за какво говоря и ще побеснее, че й споменавам за нещата, които се случват между съпрузи и съпруги… Всички затвърдени условности на обществото, в което живееше, се сключиха около Елизабет, изолирайки я в отчаяната й самота… Може би просто трябваше да грабне Кетрин и да избяга далеч. Къде? Как? Никога не се беше отдалечавала от града през живота си, освен на няколко мили нагоре по реката до имението. Осъзнаването на собственото й незнание, поставящо я в пълна безпомощност, я изплаши повече, отколкото грубостта на Лукас.

Входната врата се отвори и затвори. Елизабет с най-голяма бързина изтри сълзите от лицето си и обърна лицето си нататък, насилвайки усмивка върху него, заради Хати и Кетрин.

Лукас стоеше, олюлявайки се в рамката на вратата. Елизабет почувства познатия ужас да спира дъха й.

— Елизабет — той стигна, залитайки, до нея и падна на колене. — Господи, ще можеш ли някога да ми простиш? — Лицето му беше изкривено от мъка. — Трябва да съм бил полудял. Моля те, о, моля те, мила моя, кажи, че ми прощаваш. — Той зарови глава в скута й и заплака.

Елизабет погали хубавата му гъста коса.

— Тихо — прошепна тя, — тихо. Всичко е наред. Разбирам. — Тялото й пулсираше от болка, а сърцето й от съчувствие към Лукас. Тя го беше виждала вече веднъж да страда така — когато загуби сина си. Това значеше толкова много за него. Неговата болка, помисли си тя, беше неизмеримо по-голяма в сравнение с всичко, което тя би могла да изпита.

Звънът на камбаните на „Св. Михаил“ й напомни, че Кетрин скоро щеше да се прибере от градината.

— Хайде, Лукас — каза тя, — нека ти помогна да се качиш горе. Можеш да си починеш в спалнята, докато стане време за вечеря. Аз ще стоя при теб. Хайде, мили, нали не искаш Кетрин да види баща си толкова съкрушен?

Камбаните на църквата „Света Троица“ забиха радостно, когато Джо и Емили Симмънс излязоха през вратата й. Гостите на сватбата хвърляха дъжд от розови цветчета, докато те изтичаха до чакащия файтон. Емили настъпи дългия шлейф на роклята си, но Джо я подхвана и я предпази от падане.

— Благодаря ти, Джоузеф — каза му тя признателно.

Той я подкрепи, за да се качи във файтона.

— Скачай вътре, мила — засмя се той, — един съпруг трябва все в нещо да бъде добър.

Периодът на годежа им беше много щастлив за него. Бащата на Емили беше отворил вратите за влизането му в света, към който се стремеше, и предизвикателството на безскрупулните манипулации, които не преставаха там, изостри ума му и накара кръвта да заиграе във вените му. За първи път се чувстваше господар на собствения си живот, защото всичките му най-големи цели бяха станали постижими.

В допълнение на това той дори се научи да харесва Емили. Щастието не я направи красива, но поне по-малко срамежлива и разговорите между тях тръгнаха по-леко. Джо никога не се уморяваше да слуша великолепния й глас, даже когато тя говореше за неща, които го отегчаваха.

Което тя много рядко правеше. Емили беше интелигентна млада жена и искаше да му бъде приятна. Тя внимателно наблюдаваше реакциите му и скоро разбра, че всепоглъщащият му интерес беше бизнесът. Тя не можеше да го сподели, но споделяше страстта му към музиката. Джо беше отишъл една вечер по задължение със семейство Елиът в Метрополитън опера и се влюби в това изкуство. Емили си постави за цел да научи всичко за постановките, които гледаха, както и за такива, които не фигурираха в репертоара на Метрополитън. Тя се превърна във водач за Джо. Когато бяха сами заедно, дори тихо му пееше; лекият й, нетрениран глас беше, както Джо заяви, красив колкото истински професионален. Емили се зарадва на комплимента и го прие, въпреки че знаеше, че е лъжа. Тя обичаше Джоузеф, както тя наричаше Джо, с цялото си сърце. Той беше принцът, освободил я от самотния й, свръхзащитен живот в охранявания замък на баща й.

Джо оцени какъв дар беше любовта на Емили и много държеше на нея. Никой не го беше обичал дотогава. Съжаляваше, че не може да отвърне на любовта, но се беше заклел, че Емили никога няма да разбере, че той не я обича. Стори му се лесно и удовлетворяващо да я прави щастлива. А нейното щастие се отразяваше и към него, носейки му щастие.

Замъкът на Елиът беше претъпкан с гости и приемът беше изтощителен. Младоженците заминаха следващата сутрин на сватбено пътешествие до Европа — подарък от лелята на Емили, г-жа Далтън. Когато пристигнаха в апартамента в хотела на Пето авеню, където щяха да прекарат първата брачна нощ, Джо внимателно предложи, че може би по-добре би било да спят в отделните си спални.

— Знам, че си уморена, Емили, а тъй или иначе ще бъдем женени цял живот.

Поразеното изражение на лицето на жена му показа, че е сгрешил. И така, те изобщо не мигнаха през нощта. С часове Джо държа прегърната Емили в ръцете си, преди тя да престане да се бои, след което бракът беше набързо консумиран. След това той пак я прегърна, успокоявайки я, вдъхвайки й увереност с обещанието, че никога повече няма да изпита физическа болка от любовта.

За шестте месеца, които прекараха в Европа, те и двамата свикнаха да бъдат женени един за друг и взаимно да си създават удобства от това. Бяха посетили всички големи европейски опери, Емили си беше накупила дрехи, достатъчни за цял живот, а Джо беше стигнал до заключението, че първоначалното му нежелание да пътува в чужбина е било грешка. То се оказа не толкова лошо, стига човек да има с кого да споделя факта, че е чужденец.

[1] Тропическо растение; вид канела — Б.пр. ↑

[2] Мексиканско растение с големи, яркочервени листа. — Б.пр. ↑

[3] Жител на град Атина в щата Джорджия — Б.пр. ↑

43.

Младите Симмънс се завърнаха в Ню Йорк през октомври, най-добрия месец от годината за този град. Във въздуха се усещаше енергия, живителна свежест, която стимулираше активността и ускоряваше темпото на движение.

— Чувствам се страхотно — съобщи Джо на съпругата си, — готов да се впусна в движение, в действие. Обичам това място. Всичко тук е забързано, точно както е моят ритъм.

Той се хвърли във водовъртежа на „Уолстрийт“ с такава енергия, че Емили го виждаше съвсем малко, на което и не възразяваше. Тя беше точно толкова заета, колкото и той. Надзираваше построяването и обзавеждането на тяхната къща — френски замък от варовик на Пето авеню, срещу наскоро появилите се площи на Сентръл парк. Беше огромно начинание, но Емили не беше стъписана от него. Голямото внимание, проявявано към нея през шестте месеца на брака й с Джо, й бе дало увереност в себе си, която й помагаше да се справя с каквото и да било. С безскрупулна властност, равняваща се на тази на баща й в най-тираничните му периоди, тя се занимаваше с архитекти, декоратори, антиквари и градинари. До май къщата беше довършена до последния детайл на позлатените кранчета за вода на ваните от зелен мрамор. За нея говореше цял Ню Йорк; тържественият обяд за представянето й на обществото беше отразен на половин страница във всеки вестник, излизащ в метрополията.

Джо приемаше комплиментите на гостите си с истинско удоволствие. Въпреки че настояваше цялата заслуга за зашеметяващия вид на тяхната къща да бъде за Емили, той вътрешно се поздрави за успешните си сделки, чието осъществяване беше направило възможна цялата тази показност. Името му вече беше станало нарицателно по високите етажи на финансовия свят.

А фамилното име беше станало Симмънс. Той обясни на Емили промяната в правописа по причина на удобството. По-лесно беше за хората да произнасят името им правилно, след като го прочетяха на визитните им картички. Емили се съгласи, без дори да се замисли; тя се съгласяваше с всяко нещо, което Джо правеше.

Но всъщност промяната изобщо не се правеше за нечие друго удобство. То беше кръщение за Джо. Сега той беше това, което е искал да бъде, успял със собствени усилия. Той не се нуждаеше от трикове, от разгласяване на някакъв произход. Сърцето му все още подскачаше, когато му се случеше да забележи червенокосо момиче в тълпата, но беше свикнал и беше твърде зает, за да се отдава на безплодни съжаления. Чарлстън беше далеч зад него. А, искаше му се да мисли, и далеч под него. Споменът избледняваше с всеки ден.

— Защо, по дяволите, брат ти трябва да изпраща половината от жалките ни печалби на тази отрепка Симмънс? — Лукас затръшна вратата на гардероба и напъха ядно ръка в палтото, което беше извадил от него.

Елизабет се престори, че не забелязва гнева му, но ръцете й се разтрепериха и тя изпусна фибата, която се опитваше да забоде в кока си. Вече беше свикнала с избухванията на Лукас и се беше научила, че най-добрият начин да се справи с тях е като запази мълчание. Не беше я удрял отново, дори когато научиха, че съпругата на Стюарт очаква ново бебе, докато Елизабет продължаваше неуспешните си опити да забременее.

„Чудя се какво ли може да се е случило с Джо Симмънс“, помисли тя в този момент. Той беше прицел напоследък на изблиците на Лукас срещу Пинкни, подхранващ яда му от липсата на интерес у последния към разширяване на минните дейности. Лукас беше научил за запазеното завинаги положение на Джо като съдружник, след като веднъж изиска повишение на възнаграждението си и Пинкни беше принуден да му откаже.

— Вероятно той е мъртъв и адвокатът му слага парите в джоба си — гневеше се Лукас, — докато аз нося костюм, изтрит по лактите… Виж какво, цял ден ли ще се приготвяш? Предполагам си мислиш, че влакът ще те чака. — Елизабет мушна набързо последна фиба и обяви, че е готова. Отиваха в Съмървил на кръщаването на новото бебе. Беше пак момче, което щеше да се казва Кугър — на дядото на Хенриета, който беше починал през февруари.

Дългото един час пътуване беше вълнуващо за Елизабет. За първи път, доколкото можеше да си спомни, пътуваше с влак. Освен това гладкото возене на влака беше за предпочитане в сравнение с безумния начин, по който Лукас управляваше двуколката, купена наскоро от него. По причина на това, че бяха сред хора, той се държеше с очарователно внимание към нея и сърдечно с Пинкни. Винаги се представяше най-добре пред публика. Всичките й приятелки завиждаха на Елизабет за красивия, галантен съпруг и идеалния й брак.

Това я караше да се чуди за живота, който водеха всичките й познати хора. На празненството по случай кръщавката тя се вгледа по-внимателно в Стюарт и Хенриета. Къщата им беше малка и занемарена, въпреки хубавите мебели, които Джулия беше дала на Стюарт. Хенриета не беше домакиня и Елизабет забелязваше издайнически знаци за лошо поддържане, като например немарливия външен вид на прислужницата им или обраслите с джунгла от бурени цветни лехи по краищата на портала, където седяха. Но Стюарт като че ли не се впечатляваше и, както забеляза Елизабет, той получаваше всички грижи, които един мъж е възможно да получи. Ленените му дрехи бяха безупречни, ботушите му лъщяха, пурите и уискито му — на видно място близо до стола му. „Може би грешката ми през цялото време, помисли си тя, е, че твърде малко съм се грижила за удобствата на Лукас.“ Тя не допускаше съмнение, че Стюарт и Хенриета са щастливи. Колкото по-дълго ги наблюдаваше, толкова повече се убеждаваше в това. И все по-ясно й ставаше, че Хенриета е поставила в центъра на своя свят единствено Стюарт. Малкият Стюарт заемаше второ място, Кугър все още беше без достатъчно значение като личност, и за къщата оставаше пренебрежима част от вниманието й. Елизабет със срам си припомни, че Пини и Джо я наричаха „командващата“. Те го казваха с любов, но определението си оставаше грозно. Тя даде негласно обещание пред себе си и Лукас да се промени.

На връщане към града тя направи първата стъпка по новия път, който беше избрала. Пинкни предложи да се отбият при семейство Енсън, тъй като къщата им се намираше само на една пресечка от гарата. Елизабет понечи да каже „не“; Кетрин подсмърчаше и тя бързаше да се приберат у дома. Но преглътна отговора си и изчака Лукас да вземе решението. Когато той се съгласи, тя си даде вид, че се радва.

Люси отвори на почукването им. Елизабет не беше я виждала с месеци и беше шокирана от външния й вид. Тя беше по-тънка от всякога и светлокафявата й коса беше прошарена със сиви кичури. И тогава, пред очите й, Люси светна и се подмлади. Това стана, когато тя забеляза, че Пинкни е между гостите й.

Елизабет отклони бързо поглед към брат си и стана свидетел на същата метаморфоза с него. Умът й бясно заработи. Никога дотогава не беше подозирала, че те са влюбени. Заслепяваше я младежкото й разсъждение, че са твърде стари, за да изпитват такива чувства, както и отклоняваше вниманието й процесът на собственото й превръщане в зрял човек. Сега тя беше на двадесет и една, с тригодишен брак — един възрастен човек в очите на когото и да било.

„Въпреки това можеше да не го забележа, ако не бях наблюдавала Стюарт и Хенриета през целия ден. Трябва да престана да мисля за себе си непрекъснато.“ Товарът й от вина натежа още.

— Толкова се радвам, че всички се отбихте — каза Люси, въвеждайки ги в гостната стая. — Имам много чудесни новини. — Тя се втурна да затвори прозорците, които гледаха към шумните наематели на Джулия Ашли, после дръпна връвта на звънеца. — Моля ви, седнете. Ще наредя на Естел да донесе чай и ще съобщя на г-н Джосая, че имаме гости. Той толкова ще се зарадва!

Елизабет едва дочуваше разговора, водещ се около нея. Вниманието й беше заето от откритието й и от наблюдението на Люси и Пинкни. Заучените маниери й помагаха да отвръща с автоматични усмивки и любезни отговори, но умът й не беше съсредоточен върху това, което хората говореха. Тя дочуваше откъслечни реплики: бъдещето на малкия Ендрю е уредено… Цитаделата се отваряла отново през есента и той бил приет… Да, армията вместо закона… Подходящо за един джентълмен и по-добро за малкия Ендрю, който нямал качества за учен… Ендрю държал свой собствен… съвсем слаб удар, едва ли можело да се каже… в момента спи… писмо от Лавиния… сега Нед е президент на неговата банка…

Тя се включи в описанието на Кугър и празненството и после се върна към ролята си на наблюдател. Това, което виждаше между Пинкни и Люси, беше толкова красиво, че й се искаше да заплаче. Те не вършеха или говореха нещо, несъответстващо на положението на двама стари приятели, събрали се за чаша чай; обръщаха повече внимание на останалите, отколкото един на друг; не си разменяха скрити думи или погледи. И все пак бяха докоснати от магия, свързани от взаимна грижа и нежност, проникващи във всеки и всичко около тях. „Това е, което аз желая“, плачеше беззвучно сърцето на Елизабет. Тя погледна към Лукас. Очите им се срещнаха и той се усмихна. Надежда проблесна ярко в нея. „Може би трябва да дам повече от себе си“, помисли си тя. Може би бе нужно време — все пак Пини и Люси бяха доста по-възрастни.

Елизабет се вкопчи здраво в надеждата си и заработи усърдно да спази обета си да стане по-смирена. За известно време й се струваше, че Лукас е по-щастлив и че животът им заедно става по-хубав. Когато се преместиха на Острова, той прекарваше повече вечери там и по-малко в града в сравнение с предишните години и тя беше сигурна, че това е награда за усилията й да прави живота му по-приятен. Те се разхождаха по плажа всеки ден след вечеря, а в края на седмицата Лукас я придружаваше, когато тя водеше сутрин Кетрин да плува в океана. Тя беше станала на три години — нисичко, пълно дете със слънчев характер и очарователен, бълбукащ смях. Дори когато плачеше, което се случваше рядко, личицето й не се зачервяваше и не погрозняваше. Тя представляваше миниатюрно копие на Мери Трад. „Слава богу, казваше често Елизабет, че е взела боята на Ашли. С тази тъмна коса няма никога да се притеснява от лунички.“ Тя самата имаше проблеми с тях непрестанно. Лукас не желаеше съпругата му да е с нашарено лице, затова й казваше да се пази от слънцето.

Но месеците си минаваха и всеки от тях носеше ново разочарование. Елизабет не зачеваше. Лукас я изпрати на доктор, когато се завърнаха в града през октомври, и тя отиде, въпреки че се чувстваше унизена да говори с някого за нещо толкова интимно, особено пък с мъж, и то с мъж, когото познаваше добре. Д-р Перигрю се беше оттеглил от практиката и всички ходеха при д-р Джеймс де Уинтър, преместил се в Чарлстън от Огъста, след като се ожени за Кити Гурдин, приятелката от детство на Елизабет. Джим беше доста по-възрастен, добър лекар, но беше човек, с когото семейство Купър непрекъснато се срещаха в обществото. След притеснението при прегледа в кабинета му Елизабет никога не можа да се отпусне в негово присъствие или дори в това на Кити.

Нещо повече — от прегледа нямаше никаква полза. Лукас започна отново с презрителните си насмешки от рода на „ялова кучка“ и Елизабет почувства как надеждата й умира.

Хати и Делия бяха наясно какво става, както обикновено е със слугите, и се тревожеха заедно с нея. Делия беше тази, която й прошепна един ден, че знае врачка, която може да я излекува.

Елизабет реагира като опарена. Тя беше изтикала спомена за лекомисленото си приключение с Керълайн Раг в дъното на съзнанието си, но изведнъж всичко изплува. Струваше й се, че надушва дяволския дим, с който завърши посещението й за купуване на любовна магия, чрез която да спечели Лукас, и вижда гротескно издутото лице на Мама Роза и чува ужасното й обещание, че врачките имат скрита цена, която е трудно дори да си представиш. „Прекалено е“, простена тя, което накара Делия уплашено да отстъпи. Същата нощ, след като Лукас се беше ядно възползвал от тялото й, Елизабет се помоли пламенно за опрощение.

— Бях толкова млада, Господи, не знаех какво правех. Моля те, не ме наказвай с безплодие; вещицата ме наказа достатъчно, като осъществи желанието ми да се омъжа за Лукас!

Никой не отговори на молитвите й.

— Така е, защото не искаш дете от мен — изсъска Лукас. — Ти си като буца смола или парче дърво. Ти умъртвяваш живота, който вкарвам в теб. — Тялото му тежеше върху нейното и задъханите му думи натежаваха от миризмата на уиски.

— Не, Лукас, не. Желая бебе повече от всичко на света. — Елизабет насили волята си да не се отскубне от грубите тласъци и разраняващите я негови пръсти на раменете й. Изглежда му доставяше удоволствие да сграбчва ръцете, краката и задните й части с настървение, което оставяше върху плътта й белези от ноктите му. Първоначално тя му беше показала белезите, очаквайки той да се разкае. Но той само беше казал, че тя няма от какво да се притеснява, тъй като не би я докоснал на място, върху което биха останали забележими за друг рани. След което беше извил меката гънка на корема й с такава жестокост, че тя почти беше припаднала.

Лукас довърши сутрешния ритуал и се изтърколи от нея в своя край на голямото легло. Елизабет слезе от леглото, изми се набързо и започна да се облича в тъмното. Лукас щеше да разтвори завесите, след като тя слезеше долу, за да провери какво става със закуската му.

Гласът му се извиси в затворената стая.

— Има една дума за твоя проблем, Елизабет. Фригидност. Една истинска жена не прилича на теб. Истинската жена посреща с радост мъжа. Тя му помага. Тя прави с тялото си неща, които го карат да се чувства така, както един мъж има право да се чувства. Имал съм много жени и го знам. Ти си бледо подобие на жена.

Елизабет закопча блузата си с вцепенени пръсти.

— Кажи ми какво да правя, Лукас, и аз ще се опитам да го направя. Говорила съм ти за това, молила съм те да ми кажеш, но ти никога не ми казваш. Ти само повтаряш непрекъснато едно и също. Че не ставам за нищо. Щях да бъда по-добра, ако знаех как да го постигна, но аз просто не зная. Съжалявам. Повярвай ми, че съжалявам.

Тя не заплака. Сълзи не й бяха останали. Обвиненията не преставаха от рождения й ден през ноември, когато Лукас потопи ръката си в купата със сладолед, казвайки й, че приличал напълно на тялото й. Неуморимото словесно бичуване от негова страна я бе накарало да се чувства нещастна в началото. По-късно то превърна сърцето й в това, с което той беше сравнил тялото й. Студено, безчувствено, възприемащо само притъпеното осъзнаване на неуспеха й. Цялата надежда, любов към него, всичката гордост, се бяха изпарили без следа. Когато беше с него, в нея нямаше живот.

Тя не го показваше, не повече от раните по тялото й, причинени от него. Поддържаше редовния график от посещения и партита, смееше се с приятелките си и флиртуваше със съпрузите им, както се очакваше от нея. Тя се забавляваше добре, участваше стриктно в кореспонденцията, красиво подреждаше цветя, дразнеше Пинкни за оредяващата му коса и вършеше всичко, присъщо на една млада чарлстънска матрона.

Единствените моменти от деня, през които тя се отпускаше, бяха за краткото време, отредено на майката да прекара с детето си. Тя хранеше Кетрин на закуска и в шест часа й прочиташе приказка, преди да я сложи в леглото да спи. Тогава можеше да зарови глава в сладката, ухаеща на сапун мекота на вратлето на Кетрин, и замръзналото й сърце позволяваше на любовен прилив да разтопи леда за кратко. Детските прегръдки, обвиващи тялото й, бяха най-важното нещо в живота й. Те й даваха сили да не се предаде. Докато имаше Кетрин, която да обича, щеше да има и сили да се съпротивлява на нарастващото привличане на зашеметяващия спирален водовъртеж, водещ към центъра на стълбището с доминиращо място в къщата.

44.

— Бебе? Сигурна ли си? — Джо Симмънс отхвърли главата си назад и нададе индиански боен вик, който разтресе полилея. Докато ехото от изблика му все още заглъхваше по ъглите на позлатения таван, той се разсмя и обви ръце около съпругата си. — Не мислех, че нещата могат да бъдат по-добри, Емили. Грешил съм. Сега те са по-добре от идеални.

„Никога не бих повярвала, че нещата биха могли да станат по-лоши, мислеше си Елизабет. Каква глупачка съм била!“ Тя потрепери при вида на синините по тялото си и се отдалечи от високото стенно огледало в спалнята, за да се облече. Третият син на Стюарт, Енсън, се беше родил на 11 май 1882 г. Пиянският гняв на Лукас никога не се беше проявявал дотогава толкова брутално.

Тя приключи с обличането си, после слезе долу. Семейство Купър даваше парти с вечеря във великолепната трапезария, която беше завистта на всичките им приятели.

— Толкова ти провървя, Елизабет — каза й по-късно вечерта Сара Уеъринг.

Елизабет се усмихна сияйно.

— Зная — каза тя.

На първи юни Елизабет се премести на Острова с Кетрин и Хати. Първата нощ, след като багажът беше разопакован и подреден и в утихналата къща се чуваше само хъркането на Хати, Елизабет се изтегна на хамака и остави приспивната песен на разбиващите се вълни да успокояват измъчените й нерви. За първи път се чувстваше в достатъчна безопасност, за да си позволи да се отпусне; сякаш раждането на Енсън Трад беше събудило някакъв демон у Лукас. Не беше престанал да я тормози през трите седмици, преди тя да напусне града.

Не беше я бил отново. Прилагаше физическо насилие само когато прекалено се напиеше. Вместо това той я нараняваше с думи, произнесени с ужасно презрителен тон. Към резюмирането на по-ранните й провали като съпруга той прибавяше новото обвинение, че не му е вярна. Причината да бъде толкова студена с него, настояваше Лукас, била, че тя отдавала страстта си на други мъже.

Силните океански ветрове бяха студени. Елизабет се събуди изведнъж, трепереща. Не беше възнамерявала да заспива; беше схваната от главата до петите и зъбите й тракаха. Но тя усети, че повеят на вятъра беше отнесъл страха й и се почувства наистина отпочинала за първи път от години насам, както й се струваше. Мъничко мехурче на щастие се пръсна пряко волята й в умореното й сърце. Поне през лятото щеше да живее без страх. Пинкни щеше да бъде заедно с нея на крайбрежието. „Предполагам, че трябва да се чувствам виновна, помисли си тя. — Той ще дойде, защото треската му се възобновява с нова сила. Би трябвало да съжалявам, че е болен, вместо да се радвам, че това ще го накара да си вземе почивка.“ Но душата й се радваше.

Тя се измъкна от хлътналия хамак и се отправи към задната врата.

— Ела тук, котенце — повика тя нежно. Една бледосива сянка се появи от тъмнината под верандата. Елизабет вдигна топлото, пухкаво телце и го притисна към себе си.

— Това ще е нашата къща, Мъхчо — каза тя. — Можеш да стоиш вътре, а не навън. Лукас го няма тук да определя правилата. — Мъхчо изрази гърлено одобрението си.

Елизабет никога не беше виждала пристъп на малария; когато Пинкни изкара един в деня след пристигането си, тя беше сигурна, че той умира, въпреки обяснението му, че измъчващият го студ е нормално за болестта явление и че до другата сутрин ще се чувства по-добре. Тя прекара дългите часове на пристъпа до леглото му и предреченото отстъпление на треската беше толкова укрепващо за нея, колкото и за него. Тя отново беше способна да заплаче. Облекчението й беше толкова силно, че проби черупката на безчувственост, изградена около нейните емоции, и цялата болка, страх и тъга се изляха навън в продължителна буря от плач. След което тя, също както Пинкни, се унесе в дълбок сън на изтощение.

На следващия ден тя се вгледа в брат си с чисти очи. Известно й беше, че той беше прихванал първоначално болестта в годината, когато започнаха минните операции в Карлингтън. Това означаваше, че досега е бил нейна жертва в продължение на петнадесет години. И през цялото това време той никога, нито веднъж не се беше оплаквал или претърпявал неуспех, грижейки се за безбройните отговорности във фамилията. Това я накара да се почувства много дребна и егоистична с отдаването си до такава степен на мисли за собствените й проблеми. В сравнение с неговите те бяха маловажни.

— Пини — каза тя импулсивно, — ужасно много те обичам.

Той изглеждаше изненадан и зарадван.

— Е, благодаря ти, мъничка сестричке. Аз също съм много силно привързан към теб.

Елизабет погледна отъняващата му коса и дълбоките линии, ограждащи бледите му устни. Умът й направи бърза сметка й тя с удивление установи, че Пинкни е на тридесет и девет години. Той изглеждаше много по-стар, което я шокира.

— Нуждаеш се от сън — енергично каза тя. — Толкова дълго си бил затворен в онази кантора, че си побелял като платно. — Тя отхвърли неясния, полуоформен план да се довери на Пинкни за малкия си личен ад. Той трябваше да укрепне; не се нуждаеше от допълнителни тревоги.

Пини се засмя. Това го направи отново да изглежда млад.

— Понякога, Елизабет, си добра и тактична като леля Джулия. Като тоник — дразни, но ти се отразява положително. Права си. Трябва да впрегна в работа мускулите си, а не главата и да оставя на слънцето и водата да изкарат отровата на търговията от организма ми.

Той се зае със задачата си още на същата сутрин — с плуване и дълга разходка по брега. Изгоря от слънцето и се обели и сякаш свали години от гърба си заедно със старата си кожа. С всяка изминала седмица ставаше все по-силен, кафяв и стегнат. Елизабет наблюдаваше преобразяването му с радост.

Тя също така изживяваше някакво прераждане, въпреки че не го осъзнаваше. Безгрижният живот през лятото на Острова освобождаваше от обществени обвързаности — разполагаше с почти всеки ден за себе си, като беше прехвърлила грижите по яденето и прането на Хати, за да може да прекарва часове с Кетрин. Тя и Пини правеха всичко възможно да глезят детето. На четири години момиченцето представляваше бузесто малко кълбо от енергия и привързаност. То отвръщаше на вниманието на възрастните със звънтящ смях и стотици целувки. Елизабет на свой ред отвръщаше на несравнимата любов, дарявана й от дъщеря й и от брат й, с пълно вдетиняване, подобно на това на Кетрин, когато биваха заедно. Тя пляскаше във водата, строеше пясъчни замъци и събираше миди заедно с нея, като че ли бяха връстнички.

В края на деня, след като сложеше Кетрин в леглото, Елизабет се връщаше към положението си на почтена млада матрона. И то щастлива млада матрона. Тя лично приготвяше вечерята; Хати беше станала твърде стара, за да издържи на толкова дълъг ден. Апетитът на Пинкни, изострен от соления въздух и упражненията, беше комплимент за нейното готвене и тя с удоволствие приготвяше любимите му ястия.

След вечеря те сядаха на покритата веранда и докато здрачът бавно се сгъстяваше, наблюдаваха как небето избледнява. Разговаряха малко — за Кетрин, за последното писмо от майка им, за Стюарт и нарастващото му семейство, за Джулия и забележителната й издръжливост на шестдесет и пет години. По-голямата част от времето те просто заедно се наслаждаваха на тишината. Разликата от шестнадесет години във възрастите им премахваше възможността взаимно да си доверяват съкровени неща или да постигат пълно разбирателство. Можеха да си даряват привързаност и това беше достатъчно.

Лукас беше поел цялото ръководство на компанията в отсъствието на Пинкни и използваше увеличените си задължения като извинение да идва на Острова само за края на седмицата. С Пинкни като публика той се превръщаше в идеалния съпруг — внимателен и забавен. А също и в идеалния баща, радващ се на компанията на Кетрин и горд от порасналите й умения в плуването, говоренето, тичането и рисуването.

— Почти скандален е начинът, по който Лукас обожава това дете — каза Пини след един уикенд. — Тя го върти на малкия си пръст даже повече, отколкото ти едно време въртеше мен.

Елизабет усмихнато се съгласи. Но усещаше как студена ръка стиска сърцето й. Лукас разиграваше роля. Тя го знаеше и се чувстваше притеснена. Очите му странно проблясваха понякога, изразявайки злобно удовлетворение, и тя не разбираше какво означава това.

Преди лятото да премине, тя разбра — Лукас беше открил най-болезнения начин да я нарани. Той й отнемаше Кетрин. Започна с подаръци, които й носеше през уикендите. После начена да идва отделно и една-две вечери през седмицата, винаги с бонбон или играчка в джоба. Кетрин скоро свикна да се ослушва за подсвирването му от вратата и когато го чуеше, изтичваше от Елизабет при него.

Времето за лягане, най-приятната част от времето, което прекарваше с дъщеря си, вече не се въплътяваше в спокойствието на четенето от книга с приказки. Лукас си играеше с Кетрин, носеше я на раменете си, гъделичкаше я, оставяше я да го налага с юмручетата си, когато се бореха в леглото, и оставяше забранени подаръчета от сладкиши и бонбони под възглавницата й. Кетрин стана толкова превъзбудена, че нощем се събуждаше с писъци от кошмари и започна да се напикава.

Елизабет дори не се опита да спори с Лукас. Тя го познаваше твърде добре. Във вечерите, когато той беше с тях, Кетрин изблъскваше Елизабет и изискваше татко да я сложи да спи. Това срязваше като с нож Елизабет. А Лукас се усмихваше.

Пинкни нищо не схващаше. Той забеляза, че Елизабет постепенно изгуби част от жизнерадостта си, и я попита дали има някакъв проблем. Тя го увери, че всичко е наред и се зае да оглади фасадата си, която се беше изронила. Малко по малко тя престана да чувства. Дори предпочитанията на Кетрин към Лукас не я нараняваха особено много. Сърцето й се беше сковало отново.

С невероятната чувствителност, която животните имат за обкръжаващата ги обстановка, Мъхчо изведнъж предяви претенции към скута на Елизабет. Отначало тя се дразнеше — Мъхчо вече беше станал голяма и тежка котка и лятната горещина го принуждаваше да си сменя козината. Но с течение на времето тя откри в мъркането му стабилно средство за успокоение. Когато Лукас го нямаше, тя взимаше Мъхчо в леглото с нея и притискаше трептящото тяло до гърдите си, сякаш то беше спасителна жилетка в бурно море.

Неизбежно дните се скъсиха, нощите ставаха мразовити и дойде моментът да се връщат в града. Пинкни, вече укрепнал и излекувал се от треската, ръководеше обратното пътуване. Когато стигнаха до къщата на Елизабет, тя го притисна с такава сила в прегръдките си, че той се намръщи от болка.

— Какво има, мъничка сестричке? Кажи на Пини.

— Просто никак не ми се иска да казвам довиждане. Лятото беше толкова чудесно.

Пинкни се вгледа отблизо в нея, но тя изглеждаше нормално.

— Беше чудесно — каза той. — Няма да позволим отново да бъдем разделени за толкова дълго време. Не забравяй, че до мен се стига, като се тръгне право надолу по улицата. И все още очаквам да бъда поканен за обяд в неделя. — Той я целуна и продължи по пътя си.

— Намерил съм си жена, която ме оценява — каза Лукас първата сутрин, след като тя се прибра. — Ти не си единствената, която може да кръшка от брачното легло. — Елизабет съхрани маската на лицето си неподвижна и сведе надолу очи, за да не забележи той облекчението в тях. Ако той вярваше, че изневярата му я наранява, нямаше да я преустанови, надяваше се тя. Лукас й се подиграваше с изрази на възхищение, цитирайки любовницата си, и се опитваше да я накара да го помоли да й каже името на жената.

— Тя е твоя приятелка, Елизабет — виждаш я непрекъснато по глупавите ви сутрешни събирания на чай, мислиш, че те харесва. Е, грешиш. Никоя от тях не те харесва. Тя ми го каза. — Лукас сграбчи ръката й. — Не искаш ли да знаеш коя е тя?

— Да — каза Елизабет. — Моля те, кажи ми. — Тя се опита да придаде убедителност на престорения си интерес.

Лукас я отблъсна.

— Ще се наложи да се помъчиш — каза той през смях. — Всеки път, когато се загледаш в някоя твоя приятелка, ще трябва да се чудиш дали тя е тази, която знае за теб, за това каква измамна, фригидна кучка си. Както и да се питаш дали го е разказала на останалите. Можеш да мислиш за това, когато аз излизам да се срещна с нея. Тя ме чака всяка сутрин. След като съпругът й отиде на работа и преди харпиите да се съберат на приказки. Тя не може да ми се насити. Понякога се измъква да ме види, след като мъжът й заспи. Целият й живот се крепи на очакването да намеря малко време, което да прекарам с нея. Помисли за това, когато следващия път седнеш да играеш карти. Партньорката ти може да е жената, лудо влюбена в съпруга ти.

Елизабет стисна ръцете си и ги изви, като че ли беше обзета от безумна ревност.

— Моля те, не отивай, Лукас — насили се да каже тя.

Вместо отговор той затръшна вратата на излизане. Елизабет се отпусна облекчено.

Тя си задаваше въпроси, разбира се. Любовната афера на Лукас изобщо не я впечатляваше. Не ревност я притесняваше. Наранено беше самолюбието й. В годините на нарастващо отчаяние тя беше поддържала външност за пред хората и сега се чувстваше лишена от всичките си защитни средства. Вече не придаваше значение на завистта на приятелките си, но съжалението им щеше горчиво да я уязви. Дали Лукас се беше похвалил, че я бие? Дали любовницата му се хвалеше, че го е отнела от нея? Времето, прекарано с приятелките й, се превърна в мъчително търсене да открие скрити значения в техните думи и изражения. Но държеше главата си високо вдигната и се усмихваше. Ако не й беше останало нищо друго, освен гордост, поне нея щеше да запази. Нямаше да разреши на Лукас да й я отнеме, както й беше отнел Кетрин. Откакто се върнаха в града, заниманията му се състояха в обкръжаване на малкото момиченце с внимание, съчетано с пренебрегването на съпругата. Той взимаше Кетрин от Хати, когато двете се намираха на разходка в парка, и я откарваше на диво препускане с двуколката нагоре по Ийст Батъри. Хати можеше да настоява за правата си като бавачка, когато Елизабет искаше да промени режима на Кетрин, но не смееше да спори с „господаря“. Тя можеше само да се оплаче на Елизабет, което и стори най-накрая.

— Това дете, то се обръща при всеки шум от колела дали е татко й. Когато той дойде, то почти полудява да тръгне, а когато не дойде, малкото лице цяло съсипано. Много жалко, господарке ’Лизабет.

Елизабет беше на същото мнение, но нямаше възможност да го изрази. Човек не обсъжда съпруга си заедно със слугите. Или с когото и да било. Така че се ограничи само да наблюдава удивлението на Кетрин, когато Лукас я отблъскваше, и възторга й, когато я забелязваше. Налагаше се да се опитва да я успокои, когато той не се качваше в детската стая на третия етаж, за да я сложи да спи и мълчаливо да стои настрана, когато той изтрополяваше по стъпалата с викове: „Къде е моята Кети? Кой я крие от мен?“, и Кетрин изтичваше да го срещне, забравяйки за съществуването на майка си.

Хати не харесваше влиянието, което Лукас оказваше върху Кетрин, но не можеше да се нахвали с всеотдайността му.

— Няма друг мъж на земята — казваше тя на другите бавачки — да обича свое дете колко господар Купър. Той луд за нея.

— Бихте ли погледнали това? — Скованата от високомерие сестра сумтеше обидено. — Човекът трябва да е луд. — Джо Симмънс стоеше на вратата на детското отделение на болницата заедно с жена в униформа, касинка и воалетка, недвусмислено показващи, че тя е бавачка англичанка. От нея се излъчваше превъзходство.

— Това е госпожица Ходжкинс, сестра — каза той щастливо. — Днес взимаме Виктория у дома. — Бавачката огледа презрително детските креватчета, чаршафите, стаята и най-вече персонала.

— Може да ми донесете госпожица Симмънс — произнесе тя царствено. Сестрата се забърза да изпълни нареждането.

Емили не изкара леко нито бременността, нито раждането. Нямаше да може да има и повече деца. Но Джо заяви, че едно бебе, съвършено като Виктория, е повече, отколкото заслужава което и да е семейство. Те просто щяха да я обичат колкото за десет деца. Той нае госпожица Ходжкинс, която дотогава не беше склонявала да отиде в семейство, незаписано в книгата на Бърг за благородническото съсловие, и определи заплата на доктора на Емили, за да остане да се грижи за нея в къщата им, докато тя се оправи напълно. Той би чествал събитието с препускане с файтон по улиците, от чийто прозорец да хвърля златни монети, ако Емили не беше казала, че това ще я притесни. Щастието му беше толкова голямо, че не можеше да се побере в него.

Виктория се роди през ноември. Кикотейки се, Емили споделяше с приятелките си, че може би ще им се наложи да се преместят в по-голяма къща след Коледа. Джоузеф вече пълнеше залата за празненства с подаръци за „неговите момичета“.

Елизабет погледна пръснатите из гостната хартии и панделки и за момент сърцето й се изпълни с доволство. Ето така трябваше да се празнува Коледа: цялата фамилия заедно и сюрия деца с личица, грейнали от радостта от идването на Дядо Коледа. Възрастните — Пинкни, Джулия, Лукас, родителите на Лукас, Хенриета, Стюарт, Мери Трад Едуардс, съпругът й, гледаха с добродушно снизхождение Кетрин и тримата й малки братовчеди. Четиримата се забавляваха повече с остатъците от обвивките, отколкото с играчките.

Но после тя отново се отдръпна в привичната си сдържаност. Скоро щяха да обядват. След това Мери и Ейдам щяха да вземат влака на север, по-възрастното семейство Купър щеше да си тръгне със своята каруца и Стюарт щеше да натовари леля си и своето семейство в сърито, с което щяха да стигнат до имението, където щяха да останат до започването на работа на съда. Пини щеше да се качи на трамвая до Енсънови и Елизабет щеше да остане сама с Лукас. Ясно й беше, че ще трябва да плати някаква цена за гледката на тези яркочервени главици и здрави малки телца, които в момента строяха тунел от амбалажна хартия на пода. По-рано Лукас я беше накарал да страда за всяка мъжка рожба на брат й, а сега те всичките бяха тук, в собствената му къща.

Тя пропъди тази мисъл и влезе в стаята. Острият коледен аромат на мандарини и борови клонки беше като опияняващ парфюм, чиято цена не може да се определи.

Тя съхрани това си убеждение през целия обяд, дори и когато забеляза, че Лукас яко се налива, и когато си вземаше довиждане с всички. Тя не съжаляваше, че майка й и вторият й баща си тръгват. Те й бяха напълно чужди, особено Мери. Тя беше толкова остаряла от последното й гостуване преди три години и половина, че Елизабет едва я позна. Изглеждаше със своите петдесет и седем години много по-стара от Джулия с нейните шестдесет и пет. Но пък Джулия си оставаше вечно непроменена. Освен че беше малко омекнала. Тя, очевидно, обожаваше момчетата на Стюарт, въпреки че никога не си позволяваше да ги докосне.

Мери, от друга страна, не оставяше за момент Кетрин. Тя задушаваше детето от прегръдки и целувки през цялата седмица на гостуването й. Обяви, че Кетрин е нейното най-скъпоценно нещо. Тя дори приличаше на нея. Наистина, с тъмната си къдрава коса Кетрин беше като черна овца сред всички останали от фамилията Трад.

Лукас задълба по въпроса за това различие, когато се впусна в жлъчната си тирада след заминаването на всички гости.

— Аз съм рус, а ти си червенокоса — саркастично подметна той. — Откъде се взе това дете, което представяш за мое?

Елизабет беше възмутена. Дори от Лукас не очакваше да бъде такъв мръсник.

— По думите на мама, Лукас, тя е взела боята на Ашли. Сигурно и аз съм повече Ашли, отколкото Трад, това е всичко. А и твоята майка е тъмна. Учудващо е, че ти самият си толкова рус. Обикновено при децата кафявата боя е по-силна от русата.

— Момчето щеше да бъде русо. Ако беше оживяло. Малкият Лукас.

Елизабет знаеше какво ще последва. Той отново щеше да я обвинява за смъртта на сина им. Позната тема. Тя се приготви да понесе гневния му изблик. Това до такава степен се беше превърнало в част от живота й, че тя трудно можеше да си припомни случай, в който Лукас беше говорил с нея, без да я оскърбява. Почти не чуваше думите му; отговорите й излизаха от устата й автоматични, сковани и безжизнени като самата нея.

Дори когато той се напи и я удари, тя едва почувства болката. Още едно непоносимо нещо, което тя се беше научила да понася. Накрая винаги идваше оттеглянето в зоната на безчувствеността. Тя го очакваше, радваше се на настъпването му, изпитваше някакво щастие в краткия момент на извисяване, преди да започне да потъва в тъмнината. Други чувства тя не изпитваше: нито омраза, когато той я яхваше сутрин и вечер, нито ревност, когато викаше Кетрин при себе си и поглеждаше тържествуващо към празните ръце на Елизабет, от които детето беше изтичало. Тя продължи да изпълнява задълженията си на млада съпруга и майка — поддържаше къщата, развличаше, ходеше на гости и приемаше гости. Съдържанието на ролята й осигуряваше програма за протичане на дните и тя беше непрестанно заета. Твърде заета, твърде уморена и твърде безчувствена бе, за да забележи, че избухванията на Лукас с времето ставаха все по-често и невъздържани. Тя не се разтревожи дори когато той я извлече една февруарска вечер в осветената от луната градина, за да я представи на нейния „Валентин“[1].

Мекото тяло на Мъхчо лежеше на средата на тухлената пътека. Смъртта беше отнела блясъка на козината му.

— Счупих врата му — тихо каза Лукас, — и мога да счупя и твоя също толкова лесно. Не забравяй това!

Елизабет си каза, че трябва да почувства скръб. Тя обичаше малкото коте. Но не й бяха останали нито сълзи, нито способността да чувства. Каквото и да било — дори страх.

[1] Св. Валентин — покровител на влюбените, честван на 14 февруари. — Б.пр. ↑

45.

На партито у Сара Уеъринг Елизабет се опита да не поглежда твърде често към Лукас. Външно у него не се забелязваше никаква промяна: походката му беше стабилна, дикцията — ясна, смехът — весел. Но по зачервяващите му се бузи и по засилващия се блясък в очите му й ставаше ясно, че прекалява с пиенето. Тя се насили да обърне повече внимание на дежурните теми в женската страна на стаята — прорастването на бебешки зъбчета и некадърните слуги. В далечината камбаните на „Св. Михаил“ отбелязаха поредния изминал час.

— Чуйте колко часът е станало! — каза Кити де Уинтър. — Кой е достатъчно смел да раздели групата на смелите ловци? — Настана суматоха от смехове и шумолене на поли, когато съпругите се отправиха да приберат всяка своя съпруг. Елизабет се присъедини към тях с ослепителна усмивка, изговаряйки задължителните реплики за егоизма на мъжете и чудесното прекарване на партито. Мъжете се наредиха на опашка, за да поднесат комплиментите си на домакинята и да потвърдят мястото на срещата за следващия лов със съпруга й.

После тя и Лукас потеглиха с бъгито към къщи. Той започна да налага коня, когато стигнаха до „Мийтинг стрийт“ и двуколката се затъркаля по-бързо по паважа, накланяйки се ту на едната, ту на другата страна. Елизабет се хвана по-здраво. Сигурна беше, че ако го помолеше да намали, щеше да подкара още по-бързо.

— Проклета кранта — промърмори Лукас, — не става и за касапина. — Сега, когато бяха останали сами, речта му излизаше слята и неясна.

Докато Лукас отиде да прибере коня и двуколката, Елизабет бавно се изкачи по стълбите до третия етаж. Нощната лампа проблясваше в детската стая. И Хати, и Кетрин бяха заспали дълбоко, но в стаята беше твърде студено. Елизабет затвори прозореца и придърпа завивките високо над закръглените крачета на Кетрин. После се увери, че вратите са плътно затворени, така че да не се чуе, когато Лукас се прибере, и влезе в спалнята.

Тя чу затварянето на входната врата, последвано скоро от звука от подрънкването на гарафа о чаша в трапезарията. Предстоеше тежка нощ. Тя се съблече, сгъна грижливо дрехите си, сложи си нощницата, изми лицето си и застана пред тоалетната си масичка, за да пусне косата си и да я сплете на плитки. Движенията й приличаха на тези на марионетка. Когато чу стъпки по стълбите, се обърна с гръб към вратата.

— Както обикновено, скъпа моя — каза Лукас — ти си олицетворение на любяща съпруга. — Той постоя за минута зад нея, после стисна косата й с двете ръце и я изви така, че да обърне лицето й към своето. — Погледни ме и ми направи мили очи, както го правеше за Джим де Уинтър — изръмжа той.

— Лукас, моля те. Бях просто учтива.

— Обзалагам се, че си била. Обзалагам се, че си била любезна с него десетки пъти. Той ли е мъжът? Или Дейвид Майкъл? Или Чарли Джонсън? Или всички те? Отговори ми! — Той разтърси главата й. Тя почувства изгаряща болка и чу звук като от раздиране. Лукас хвърли шепа коса на пода. — Може би трябва да оскубя всичката ти коса. Тогава ще ти бъде по-трудно да раздаваш услугите си.

Той пусна косата й и я блъсна на пода. Елизабет покри гърди с ръцете си.

— Курва! — Той изрита стомаха, после ръцете й, като върхът на ботуша му се вряза в меката, нежна плът, която те се опитваха да прикрият. Елизабет започна да се задушава. Напъваше се да си поеме въздух.

— Спри — изкрещя Лукас. — Престани да се смееш! Казах да спреш! — Свитият му юмрук се стовари върху ухото й и в главата й ужасно зашумя. Усети топла струйка кръв да се стича по врата й. Гърлото й се свиваше спазматично.

В този момент се свлякоха от нея защитните слоеве от безчувственост. Разчупи се черупката й и я заля вълна от всепоглъщащ ужас. Лукас я беше ударил по главата. Никога не беше го правил — да я удря на място, където щяха да останат забележими белези. Никога не беше губил всякакъв контрол над себе си. Никога досега.

— Лукас — изграчи тя. Докосна главата си с ръка и протегна умолително към него окървавените си пръсти.

— Точно така. Моли. Моли ме за прошка! — Устата му се изкриви от омраза. — Ти не заслужаваш прошка. Би трябвало да те пребия до смърт. — После, за още по-голям неин ужас, той започна да се смее. — Знаеш ли, няма да отнеме много време. Ти ще се задушиш от страх, преди да съм започнал. — Настроението му се смени и лицето му придоби израз на нежна загриженост. — Боли ли те ухото, мила моя? Ела тук и ми дай да го целуна, за да ти мине. Ти съжаляваш, нали? Вече ще бъдеш добро момиче. Ела, покажи ми колко добро момиче можеш да бъдеш. — Ръцете му плъзнаха по тялото й, галейки я. На Елизабет не й достигаше въздух. „Как съм могла да не забележа? — мислеше си тя. — Лукас е луд. Никога не се е държал така досега. Той съвсем се е побъркал!“

Пискюлите на килимчето на пода се впиха в разранения й гръб, когато той я просна на него и я облада. Тя чуваше накъсания му дъх и просъскваните обиди съвсем смътно през пулсиращия шум в ухото й. В мига на своя оргазъм той извика: „Мръсница. Безчувствена мръсница!“.

Елизабет усети как той се изтърколи от нея. „Сега мога да припадна“, помисли си тя. Свърши. Успокояващата тъмнина започна да я обгръща.

— Кажи ми — рече Лукас някъде високо над нея. — Кажи ми името му или ще те убия.

Тя отвори очи. Изчезна облекчението, което беше изпитала, а заедно с това спря и потъването в тъмнината. Лукас държеше пистолет.

Лявата му ръка се заплете в косата й, увеличавайки агонията на наранените и скалп и ухо. Пръстите му се извиха.

— Този път няма да ми се изплъзнеш, студенокръвна кучко такава. Ще ми кажеш. — Той обърна главата й и пъхна цевта на пистолета в здравото й ухо. — Ще броя до три. След което ще ти пръсна черепа.

— Давай — каза с равен глас Елизабет. — Ще бъде божия благословия за мен. — Не можеше повече да носи бремето; мисълта, че след още една кратка агония ще настъпи вечен покой за нея беше като обещание за рая.

— Едно.

Елизабет затвори очи.

— Две.

Тя чу острото изщракване на предпазителя, при което забеляза, че е започнала да диша по-леко.

— Имам намерение да го сторя, Елизабет. — Тя не отговори. — Ти ме караш да го направя. Дадох ти всяка възможност. — Пистолетът се мушна по-навътре в ухото й. — Три. — Тя зачака, но нищо не наруши тишината. После спусъкът бавно се задвижи, съдейки по шума на задържащия го механизъм. През главата на Елизабет мина мисълта, че трябва да каже последната си молитва, но беше твърде уморена за това. „Готова съм“, каза си тя мислено. Тъп металически звук отекна в главата й. Лукас се беше опитал да стреля без патрон в пълнителя.

— Проклятие — изръмжа той. Измъкна рязко пистолета от ухото на Елизабет и го захвърли през стаята. Той падна с трясък върху мраморната плоча на камината. — Измамен съм, измамен от собствения си пистолет. Измамен от съпругата си. Измамен от армията. Измамен от проклетия ти брат. — Той отхвърли глава назад и изви като див звяр. — Къде е моят син? Ти ме измами дори за сина ми. Дъщеря! Кой мъж иска дъщеря?

Елизабет долови лудостта в гласа му. Пряко нейното желание умът й излезе от вцепенението и изпрати тревожни импулси по цялото й тяло. Той не беше споменавал за Кетрин от Коледа насам. Но тази вечер беше различен. Тя отвори очи и потърси с поглед Лукас.

Той беше коленичил до камината, ровейки из пепелта, за да открие револвера си. Елизабет изправи с усилие изтърбушеното си тяло.

— Не, Лукас, не — можа само да прошепне тя.

Той се обърна.

— Аз ще се върна за теб — озъби се той. — Ще намеря няколко куршума и ще се върна. С Кетрин мога да се справя и с голи ръце.

— Лукас! — Сега вече имаше сили да изкрещи. — Лукас, спри се. Тя е твое дете. Ти я обичаш.

— Да — каза той. — Обичам я. — Тялото му се свлече в някаква купчина и той се разрида. — Малкото ми детенце! — Раменете му се тресяха от плач.

Той повдигна главата си. Лицето му беше разкривено, от очите и устата му се стичаха сълзи и лиги.

— Опитваш се да ме изиграеш. Винаги си се опитвала да ме изиграеш. Откъде да знам, че тя е от мен, курво? Как мога да съм сигурен, че синът ми щеше да бъде от мен, а не от някой друг? — Той се изправи с усилие и се заклати към вратата.

— Лукас! Къде отиваш?

— Да поогледам Катрин, за да разбера дали е от мен.

— Не може сега. Лукас! — Той не й обърна внимание, борейки се с дръжката на вратата. — Лукас, спри, моля те, ще я уплашиш до смърт.

Вратата се разтвори с трясък. Лукас застана очертан на светлината, идваща от хола — върху лицето му проблясваха капки пот, очите му светеха от пламъка на лудостта. Той залитна към стълбите.

Всякакво чувство на слабост и болка напусна Елизабет. В момента за нея имаше само една причина да живее: трябваше да го спре. Тя изтича до камината, сграбчи ръжена и се втурна след Лукас. Той се беше хванал за перилото за по-сигурно при изкачването. Елизабет го задмина, изкачи три стъпала по-нагоре от него и застана на пътя му към Кетрин.

— Лукас — каза тя — Бог да ми е на помощ, но ако направиш още една стъпка, ще те убия.

— Махни се от пътя ми. — Той се изкачи към нея.

Внимателно прицелвайки се, Елизабет стовари ръжена точно в средата на челото на вдигнатата глава на Лукас.

Той разпери ръце встрани и тялото му полетя надолу по изящната махагонова елипса на стълбището. Тя запуши ушите си и изчака, докато то достигна пода, някъде далеч надолу.

После погледна към проснатото, натрошено тяло.

— Дано се пържиш в ада! — прошепна тя.

Отгоре се чу слаб звук. Тя погледна уплашено натам. Беше тихо. „Сигурно Кетрин е изритала завивките си, помисли тя. — Ще трябва пак да я завия.“ Усети в себе си плашещо желание да се изсмее на дребните, всекидневни грижи, които я занимаваха, докато все още стоеше там, държейки в ръка оръжието, с което беше убила съпруга си. Трябва да помисля за това, каза си тя. — Първо — трябва да оставя ръжена на мястото му. Влезе, залитайки, в спалнята.

Мозъкът й работеше абсолютно точно и хладнокръвно, пресявайки лица, случки, последствия, набелязвайки действия, които трябваше да извърши, и думи, които трябваше да каже. Най-напред пистолета. Скри го на една лавица.

После изми кръвта от ухото и врата си, облече чиста нощница, среса и сплете косата си. Тя прибави шепата коса, която Лукас беше изскубнал от нея, към друга такава, събрана в покрит буркан, поставен върху тоалетната й масичка.

Аз се оправих, помисли тя. Сега трябва да се погрижа за Лукас. Гърлото й се сви. „Престани! — заповяда си тя. — По-късно можеш да се задушиш до смърт, ако искаш. Сега трябва да подредиш декора за нещастен случай. Кетрин не може да израсне в свят, шушукащ зад гърба й, че майка й е убила баща й.“

Тя слезе бавно по стълбите към проснатото до тях отвратително олицетворение на смъртта. „Не мога да гледам това“, проплака мислено тя. Но въпреки всичко го погледна. Лукас сякаш спеше, само дето очите му бяха широко отворени. „Не ме гледай така втренчено, Лукас, трябва да го направя. Не ме гледай така втренчено.“ Тя извърна глава, за да не среща очите му.

Вратата на трапезарията беше отворена. Когато я зърна, Елизабет знаеше какво да направи. Тя подуши въздуха. Да, Лукас смърдеше на уиски. Тя взе почти празната гарафа и чашата, в която беше пил, и ги занесе обратно в коридора. Намести чашата в протегнатата му навън ръка. Тя беше още топла; когато я докосна, сърцето й ужасно подскочи и от ухото й отново потече кръв. Тя го покри с ръка, преди кръвта да е изцапала нощницата й.

После бавно се изкачи до площадката на втория етаж, водеща към тяхната спалня. Постави гарафата да полегне на една страна върху първото стъпало. Миризмата на уиски и пулсирането в ухото й я зашеметиха. „Почти свърших, каза си тя. — Мога да се справя.“

Тя стигна, олюлявайки се, до спалнята и после до водата, с която да измие потеклата кръв. Трябваше да си помогне и с двете ръце. Тя намери ножиците си, отиде с тях до стълбите и измъкна от тях един ъгъл на килима, покриващ стълбището. „Трябва да се погрижа това да се закове веднага отново. Някой наистина може да се спъне и да падне.“ Пак изпита желание да се разсмее.

— Престани! — прошепна тя високо.

Звукът я върна към реалността. Тя се върна в стаята си и затвори вратата. Делия щеше да пристигне преди някой от тях да е станал. Тя щеше да събуди Елизабет и Хати и да предпази Кетрин да не види нещо.

„Успях!“ — помисли си тя. Трите стъпала до леглото внезапно й се сториха високи като планина. Болката в главата, гърба и стомаха й я сграбчи, връщайки се с нова сила, след като напрежението беше отминало.

„Няма да имам сили да оживея след всичко това!“ Чувстваше се ужасно немощна.

„Но трябва!“ каза си тя.

Тя се отпусна в обгръщащата я мекота на пухения дюшек и потъна в него и в забравата. Преди гостоприемната тъмнина да изличи всичко случило се, Елизабет събра сили да задържи за миг съзнанието си. „Отче в небесата — каза тя — прости ми!“

Всеки присъстващ на погребението отбеляза забележителния начин, по който Елизабет се владееше. Тя беше неподвижна като статуя. Кетрин се извиваше в ръцете й, докато Пинкни я пусна на земята и я хвана за ръка. Тогава тя се облегна на крака му и се разхълца.

— Виж колко й е мъчно за татко й — каза Кити де Уинтър на съпруга си. — Лукас беше толкова добър баща! Той обожаваше това дете.

Няколко месеца по-късно, когато стана ясно, че Елизабет очаква ново дете, всеобщото мнение беше, че е трагедия дето бебето никога няма да има такъв всеотдаен баща.

Книга седма
1882–1886

46.

— Братовчеде Джосая, имам нужда от помощта ти. — Пинкни постави желязната кутия, която носеше, върху бюрото на г-н Енсън. — И бих искал и Люси да знае за това, ако нямате нищо против, сър. Нуждая се от нейния съвет.

— Разбира се, синко. Ще направим всичко по силите ни. Ще извикам Люси. Седни.

Пини се строполи в едно кресло.

— Мисля, че ще се нуждаем и от бутилка да ни е подръка, братовчеде Джосая. Тази дебела кутия е пълна с големи изненади.

Предвиждането на Пинкни беше правилно. Преди да изтече следобедът дори, Люси пълнеше чашата си с мадейра.

Кутията беше принадлежала на Лукас Купър — тя съдържаше документи и кореспонденция, твърде лични, за да се съхраняват в сейфа в кантората. Те изграждаха отблъскваща картина на дългове и безчестие. Имаше неизплатени сметки на шивача, майстора на ботуши, месаря, бакалина, магазина за вино, чарлстънския клуб и д-р Де Уинтър. Почти година Лукас не беше плащал на никого от тях.

Но той беше плащал наема на една къща на „Стейт стрийт“.

— Отидох да я видя — каза Пинкни. — Там живее в удобства една млада жена. Включително и тези. — Той посочи платените сметки на бижутера и един магазин за дамско облекло. — Лукас я е преместил там от „Чалмърс стрийт“.

Плащанията по ипотеката на къщата, където беше живял с Елизабет, също бяха пресрочени и скоро щяха да ги изхвърлят оттам.

— Това — каза Пинкни — е най-лошото. — Той взе едно измачкано квадратно картонче. — Заложният документ за диамантената огърлица на Елизабет. Лукас купи къщата с парите, които получи за нея. Не беше я заложил доскоро, докато не са му потрябвали пари и за другата къща. Това беше сватбената огърлица на майка ми. Като си помисля, че сега е в някакъв долнопробен заложен магазин! Баща ми е дал едно време тази огърлица на майка ми.

„И Шед Симмънс я даде на Елизабет“, помисли си Люси, но не каза нищо. Шед беше тема на разговор, която Пини отказваше да обсъжда дори и с нея.

Парите не били основният проблем по думите на Пинкни. Той щял да намери начин да посрещне задълженията на Лукас, даже това да му струвало години. Най-силно се притеснявал за Елизабет. Тя не можеше да бъде предпазена да не научи, че съпругът й я е оставил без пукната пара, защото родителите му търсели сметка от нея.

— Разбирате ли, той е заемал пари от тях и те си ги искат обратно. Отказват да повярват, че той е оставил след смъртта си дългове. Или поне отказват да повярват на мен. Заплашват да съдят Елизабет. Те обвиняват нея за нещастния случай, казват, че тя го е карала да пие. Просто не знам какво да правя. Тя не може да понесе повече, бедната. Заприличала е на призрак. Премести се при мен веднага след като Лукас беше намерен — просто хвана Кетрин за ръка и дойде. Стои затворена в старата си стая на третия етаж, люлеейки се на един стол на балкона. Напомня ми за времето, когато се върнах от войната. Напълно се е затворила в себе си.

Люси остави чашата си с такъв трясък, че почти счупи столчето й.

— Не трябва нещата да остават така — каза тя. — Лошо е за нея, лошо е за Кетрин, лошо е и за бебето, което ще дойде. — „И за теб, скъпи Пини, помисли си тя, е много по-тежко, отколкото за Елизабет.“ — Аз ще говоря с нея. Кажи й, че утре ще мина да я видя.

— Ти си ангел, Люси — каза Пинкни. — Винаги си й била по-близка от който и да е друг. Но какво ще й кажеш?

— Остави това на мен. Женски работи. Вие двамата мъже направете каквото трябва да се направи по паричната част.

— Тя иска да продадеш къщата и всичко в нея — каза Люси, когато на следващия ден се появи от стаята на Елизабет, — и ме покани да остана на обяд. Ще се оправи.

После, виждайки умолителния поглед на Пинкни, Люси му разказа за маратонския разговор със сестра му. Отначало изглеждало като че ли Елизабет не чува какво й говори Люси. Била като статуя.

— Предполагам, че не искаше да се раздели с представата си за своя съпруг герой. Мислех, че изобщо не успявам да установя какъвто и да е контакт с нея. Трябва да ти призная, Пини, че това ме подлуди. В края на краищата тя не е първата млада вдовица на света. Скръбта е лукс, когато има други хора, за които трябва да се грижиш. Така че направо й отсякох: „Съпругът ти си е поддържал жена, някаква проститутка мулатка. За нея е харчил всичките ви пари“. И, да ти кажа, главата й подскочи, като че ли й бях зашлевила плесница. Сигурна бях, че съм прекалила. После тя започна да задава въпроси за жената и все едно че леда се разтопи. Не знам по каква причина, но тя изглежда се чувстваше по-добре. Предполагам, че ревността е убила част от скръбта й. Тя положително се усмихваше, когато започнахме да разговаряме за огърлицата. Затова се възползвах и й разказах историята, свързана с нея, на което тя искрено се смя. Тя ще се оправи. Пини, наистина ще се оправи.

— Каква история?

— Е, хайде, Пини, знаеш я.

— Не я знам. Хайде, разкажи ми.

— За бога, всеки в Чарлстън знае тази история. Ема ми я разказа преди много години. Баща ти я окачил на врата на майка ти и казал, че е толкова голяма, та майка ти няма да се нуждае от нощница, за да скрива с нея тялото си, и достатъчно тежка, та да не може да му избяга с нея. Тя я носела в леглото, без да слага нищо друго върху себе си… Я, Пини, та ти се изчерви! Почакай да разкажа и на Елизабет… Добре, добре, не се мръщи така. Няма да й разкажа.

Горе, в стаята си, Елизабет седеше на стола и веждите й бяха сключени в съсредоточен размисъл. „Значи в края на краищата не е било с моя приятелка. Няма защо да продължавам да си мисля, че всеки ми се присмива. Няма нужда да се хиля като глупачка, за да убеждавам хората, че съм щастлива и че приказките им не ме притесняват. Те нямат за какво да приказват. Тази тежест се е смъкнала… Предполагам, че никога няма да се освободя от товара на извършеното убийство, но мога да се науча да го нося. Поне го нося сама. Ако Лукас ни беше разорил, ако бяхме изхвърлени от къщата, срамът щеше да падне върху всички — Пини, Кетрин, цялата фамилия. Радвам се, че е мъртъв. Ще бъда изпратена в ада за това, но съм доволна. Благодаря ти, мили боже, че ми изпрати Люси да ми разкаже. Ще бъда благодарна на теб и на нея до края на живота си.“

Елизабет заведе Кетрин на Острова тази година по-рано откогато и да било преди. Малкото момиче беше разтърсено от смъртта на баща си: плачеше за него непрекъснато и когато минаваше покрай старата им къща на път за парка, толкова се разстройваше, че Хати не смогваше да я успокои. Крайбрежието, надяваше се Елизабет, щеше да й подейства като лекарство. Кетрин обичаше да играе на пясъка и във водата; а и Лукас беше престоявал толкова за кратко в къщата на брега, че в нея нямаше останали трайни следи от него. „Аз ще стигна до сърцето ти, Кетрин, шепнеше тя, след като Кетрин заспиваше вечер, изтощена от плач, — обещавам. Ще те спечеля.“

Докато тя насочи усилията си да поправи вредите, които смъртта на Лукас беше нанесла на дъщеря й, Пинкни и Джосая Енсън се заеха усърдно да отстранят последиците от финансовото му разорение. Катедралата „Св. Финбар“ купи къщата Ръсел и я превърна в женски манастир. Един антиквар от Балтимор взе мебелировката. С получените суми Пинкни успя да откупи огърлицата, която заключи в сейфа в кантората. Кредиторите на Лукас се съгласиха да приемат разписки, носещи им лихва, които Пинкни щеше да им изплати при първа възможност. Затруднението идваше от семейство Купър. Джосая Енсън беше в ежедневни схватки с техния адвокат.

— Той не се жали и се изтощава — каза Пинкни на Люси. — Не трябваше да го въвличам в това.

— Глупости — отвърна тя. — То е най-доброто, което можеше да направиш за него. В очите му се появи пламък, а по бузите му — цвят. Няколкото години, които минаха от смъртта на Ема, бяха тежки, той беше като изгубена душа; после пък, след като отново намери себе си, почти нямаше с какво да се занимава. Част от клиентите му си бяха намерили други адвокати, докато той не беше в състояние да им помогне, други бяха умрели, а повечето от тях бяха прехвърлили делата си на своите деца и те се обръщаха за помощ към свои приятели, занимаващи се с право. Поколението на г-н Джосая е на края на жизнения си път. Все пак той е на седемдесет. Сега ти му даваш добра възможност да се прояви, изискваща много енергия от него. Това го кара да се чувства отново млад. Не съм го виждала така изпълнен с живот от последния празник на Света Сесилия. Той все още се въодушевява, когато наближи времето за бала. Хубаво е, че е президент. Другите директори трябва да идват тук на срещите за планиране на дейността. Това не му позволява да се почувства далеч от събитията.

Пинкни усети позната болка. Той се дразнеше от мисълта, че Люси е изолирана, и дълбоко в себе си считаше, че Джосая Енсън греши, като остава в къщата на „Шарлот стрийт“, само защото жена му го е помолила за това. Но той знаеше, че Люси не би понесла никаква критика, насочена към свекъра й. А и той никога не би се осмелил да говори с г-н Енсън. Гордостта поддържаше изправена стойката на стареца и дори и да го правеше докачлив, беше опора, която никой не искаше да види да се сгромолясва.

Той поне имаше малкия Ендрю. Момчето беше щастливо в Цитаделата, далеч от болестната атмосфера на собствения си дом и бързата разруха на съседните. Той точно беше завършил втората си година и се радваше на пораснало самочувствие като „стара пушка“ с офицерска нашивка на ръкава на униформата си. Беше и красиво момче, което, изглежда, щеше да стане любимец на младите дами в обществото през следващия сезон.

В същото време баща му бавно умираше, почти напълно парализиран от втори сърдечен удар. Пинкни се опитваше да не мисли за това, но смъртта на Ендрю беше неизбежна. „Когато Люси и аз най-накрая се оженим, ще вземем братовчеда Джосая при нас в центъра на града, независимо дали ще му се хареса, или не“, беше решил той. Сега, заедно с Елизабет вкъщи, щеше да има проблем с мястото. Но той можеше да бъде разрешен. Някак си.

Люси нещо му говореше. Пинкни се сепна.

— Съжалявам, мила, какво каза?

— Казах, че ще ти се откъсне копче от палтото. Да ти го зашия ли по-здраво, преди окончателно да си го загубил?

Пинкни се усмихна. Чувстваше се ужасно щастлив, когато някаква дребна случка, свързана с бита, хвърлеше светлина върху бъдещия им съвместен живот.

— Ще съм ви благодарен, госпожо — каза той.

Сърцето на Люси се изпълни с топлина. Тя знаеше какво си мисли той.

Битката със семейство Купър приключи, още преди Елизабет да се върне от Острова през октомври. Когато Пинкни й каза, че няма да има съдебно дело, тя само кимна; очевидно не беше особено заинтересувана.

— Те не са вече част от живота ми — каза тя. — Не желая да имам нищо общо с тях.

Елизабет не беше вече изпитото, прилично на зомби същество, напуснало града през май. Лицето й беше кафяво като на индианка, с изгорял нос и безброй лунички. Тя се беше радвала на слънцето толкова, колкото й се искаше.

Кетрин също беше загоряла. И беше преодоляла бурната си мъка. Вниманието на майка й, изцяло отдадено на нея, постепенно беше изгладила тъгата по баща й. Двете бяха станали неразделни. Дори Хати не се опитваше да налага авторитета си. Кетрин имаше нужда от майка си. Нещо повече. Елизабет се нуждаеше от малкото си момиче.

Елизабет влезе в старата си роля на дамата в къщата на семейство Трад. Отначало това не се харесваше на Клара; тя беше свикнала да се оправя с къщата и да се грижи за Пинкни, откакто Хати беше станала бавачка на Кетрин, и постепенно беше наложила свой ред. Но Делия я коткаше и по този начин успя да поеме домакинската работа от нея. Клара скоро установи, че новият режим я устройваше много добре, дори и с постоянните нахлувания на Елизабет в кухнята, за да пече сладки за Кетрин. „Това дете издуе се също кат балон“ мърмореше тя.

Делия се кискаше: „Опитва се да не изостава от мама, май.“

Бременността на Елизабет беше съвсем очевидна. Тя не би могла да се покаже пред хора, дори и да й се искаше. За което нямаше желание. Единственото, което я интересуваше, беше Кетрин.

През ноември Ейдам Едуардс телеграфира изненадващата новина, че Мери е мъртва. Станало внезапно, след конфликт. Пинкни разгласи новината на роднините, след което настана бурна размяна на телеграми по въпроса за погребението и мястото, където тя би трябвало да бъде положена. Джулия се горещеше най-много. Каквито и грешки да е допускала, сестра й си оставала Ашли, казваше тя. Трябвало да бъде положена в семейната гробница в имението. И то след погребална церемония в малката църква „Св. Ендрю“. Бяха я отключили за сватбата на Стюарт, можеха да я отворят и за погребението на майка му.

С цялата си енергия Стюарт подкрепяше позицията на леля си.

Пинкни играеше ролите на умиротворител, посредник и момче за предаване на съобщенията. След едно дълго денонощие се стигна до компромис. Фамилията щеше да отиде до Брин Мор за погребението и щеше да се върне с тялото, за да го положи в гробницата.

Поради състоянието си Елизабет, разбира се, не можеше да отиде. „Слава богу, мислеше си тя вътрешно. — Не искам да отида. Мразя погребалните церемонии и почти не познавам Ейдам Едуардс. Поради тази причина почти не познавам майка си, която изобщо не ми липсва. Колко ужасно тъжно. Аз никога няма да изоставя Кетрин така, както майка ми ме изостави. Трябва да съм била отвратително дете, щом като собствената ми майка ме заряза. Но това не означава, че непременно трябва да бъда лоша майка. Ще бъда най-добрата майка на света.“

Когато бебето се роди на двадесети декември, тя повтори обета си.

Беше момче — дебело, врещящо, гологлаво, румено малко момченце.

— Предполагам, че ще му дадеш името на баща му — каза д-р Де Уинтър.

— Лукас младши? Не, докторе. Няма да постъпя така. Погледнете тези едва забележими вежди. Цветът им е като на току-що изсечено пени. Името на това бебе е Трад.

47.

— Сега стой мирно, ангелче мое, и се усмихни на братовчед си Ендрю — повтори Елизабет за пети път. Ендрю Енсън щракна капачето на фотографския си апарат.

— Мисля, че тази ще излезе идеално — каза той.

— Мога ли сега да престана да се усмихвам, мамо? — попита Кетрин с глас, в който се усещаха хленчещи нотки.

— Да, миличко. Ти се държа като много добро момиче. Сега ще разрежем тортата и ти ще получиш първото парче. — Елизабет забърза през моравата.

Беше петият рожден ден на Кетрин, който тази година съвпадаше с неделята на Великден. Два повода за празнуване. Цялата фамилия беше отишла заедно в църква и след това обратно в къщата за отпразнуване на рождения ден. Люси Енсън доведе сина си с неговия фотоапарат за запечатване на събитието. Всички бяха очаровани. Снимки, направени извън студио, се считаха за новост и предизвикваха удивление.

Цялата фамилия също беше изтипосана на снимка. Ендрю наистина имаше талант на фотограф. Той успя въпреки скованите пози и смутените изражения да ги запечата, правдиво изразявайки характера на всеки от тях. Следващите поколения на рода Трад щяха да имат представа що за хора са били предците им.

На снимките Пинкни и Стюарт вдигаха наздравица един срещу друг, с пунш, който жителите на Чарлстън обичаха и с него отбелязваха края на Великите пости. Чрез образите им можеше да се напише труд върху приликата и контраста. По-възрастният от двамата — по-висок, с по-тънка фигура, по-гъвкав, облегнал се на една от колоните на верандата на най-долния етаж; по-младият — къс и набит, в положение, от което никой не би могъл да го помръдне, излъчващ войнственост даже и с жеста на повдигане на чашата си; единият — гладко обръснат, другият — с брада, но и двамата с тесния, извит нос, малките, прибрани към черепа уши и бухналата коса, проявяващи се у всеки от рода Трад.

Джулия Ашли беше седнала с ръце, все още запазили красотата си, отпуснати в скута й; палците натискаха показалците сякаш дланите й държаха невидими юзди. Тя изглеждаше по-слаба от всякога — с възрастта беше станала по-спокойна, като че ли по-узряла, а то се беше отразило и във фигурата й. Кожата на лицето й беше гладка, прилепнала при скулите, отказвайки да се отпусне и да се подчини с времето на гравитацията. Въпреки шестдесет и седемте й години косата й имаше тъмен цвят, а гърбът й беше изправен като младо дърво. Само в очите й се четеше старостта — в душите на тези, които са изживели много от безкрайните цикли на земята и дърветата, влизат мъдростта и издръжливостта.

Хенриета Трад представляваше малка, храбро усмихната фигура, едва различима зад главите на напращелите си от здраве малки момчета. Всичките й деца имаха отличителните за рода Трад коса и уши.

Кетрин беше поставена зад празничната торта; тя беше възприела изражението на важна личност, рожденичка, съзнаваща ролята си на звезда на събитието и стараеща се да изглежда по съответстващ начин. Красиво дете, чиито букли почти достигаха поръбените с дантела презрамки на колосаната й престилка.

Самата Елизабет не се открояваше добре. Тя се беше изместила, подтиквана от някакви нужди на бебето в ръцете й, и лицето й беше излязло от фокус. Тялото й, скрито в дълга черна траурна рокля с висока яка, изглеждаше меко и закръглено, с придатъка на женственост, който се получава от пристегнатия с корсет кръст и гърдите, увеличили размера си поради кърменето. Трад беше почти незабележим в шапчицата и дългополата си бебешка дрешка. Мъничкото му юмруче беше отпуснато на рамото на майка му.

От всички тях се излъчваше красота и здраве, примесени с енергията и отличителната външност на Традови, превъзхождащи количествено властността на рода Ашли, но не и по сила. Младият Ендрю Енсън ги фотографира с любов и възхищение, доволен от възможността, дадена му от поканата и кръвното родство, да получи част от топлината на простите човешки радости. След като приключи със задълженията си, свързани с апарата, той се присъедини към Пинкни и Стюарт на чаша пунш. Сега беше на двадесет години — вече мъж. В Чарлстън дори на фамилно събиране като това мъжете се отделяха на една страна, за да обсъждат различни мъжки работи, а дамите седяха от разстояние, ако стане необходимо, да се погрижат за удобствата им.

По-късно, когато децата бяха изпратени с бавачката им за сутрешна дрямка, Ендрю беше удивен от постъпката на братовчед си Пинкни, който не доизслуша разказа на Стюарт за елена с осем разклонения на рогата, който беше успял да застреля, за да отиде да говори с Люси.

Люси също беше изненадана.

— Присъединяваш се към дамите? — каза тя. — Стюарт сигурно говори за политика.

— Не, за лов. Стана ми досадно.

Люси знаеше, че Пинкни изобщо не е бил отегчен. По-вероятно е изпитал удара на един от рядко нападащите го пристъпи на чувство за загуба, когато смъкваше гарда си. Еднорък човек не би могъл да си служи с пушка. За момент се ядоса на Стюарт. После осъзна, че нямаше за какво да го обвинява. Изкуствената ръка на Пинкни до такава степен се беше превърнала в част от него, че хората забравяха, че не е така по рождение. Люси го хвана за здравата му ръка.

— Ела с мен до пристройката — каза тя. — Искам да вдъхна аромата на орловите нокти. — Те се отдалечиха от дамите.

Не беше необходимо да вървят. Беше пролет, бяха заедно — нямаха нужда от повече.

Елизабет погледна към тях през рамото на Хенриета. „Да, онова необикновено нещо, което забелязах по-рано, все още го има между тях.“ Тя просто наблюдаваше; вече не се надяваше самата тя да изпита същата магия. Вече не се надяваше на нищо. Всичката й енергия се стопи, за да поддържа дни и нощи наред външния си израз на безпроблемност. Не й беше останала сила за емоции.

Концентрира вниманието си върху бърборенето на Хенриета. Тя разказваше нещо, свързано с празненството за рождения ден на Стюарт младши. Гласът й като че ли идваше отдалеч. Елизабет се усмихваше механично и се опитваше да се заслуша. Ако се постараеше достатъчно, можеше да доближи външния свят колкото е необходимо, за да не си проличи собственото й отдалечаване от него. Беше се научила на това в течение на годината след смъртта на Лукас. Способна беше да заблуди всекиго. Те всички говореха колко добре се възстановява тя. Никой, освен нея не знаеше, че тя се е предала; животът й беше приключил на двадесет и четири години.

Понякога, когато й струваше огромно усилие да преглътне храната, необходима на тялото й, за да продължи да живее, тя си мечтаеше за пълна капитулация. Щеше да бъде толкова лесно, просто щеше да престане да яде. Но не можеше да го направи. Кетрин и Трад се нуждаеха от майка. Трябваше да издържи, докато пораснат достатъчно.

От линиите на живота й беше останала една — децата. Те бяха не само причина да продължи да живее; те я възнаграждаваха за това. Веднъж през голям период от време я заливаше всепоглъщаща вълна от нежност за кратко, колкото да почувства какво значи да си жив.

Минаваха дните, минаваха седмиците, минаваха месеците, размиваха се, размесваха се един с друг, всичките еднакви. „Св. Михаил“ отброяваше часовете, в които пролетните цветя достигаха своя апогей, увяхваха, сетне градината се покриваше с рози. Дните се удължаваха, идваше сезонът, през който се ходеше на Острова, където времето не съществуваше, а вместо него приливът бавно настъпваше, сетне отливът бавно отстъпваше и пак се завръщаше, и отново се оттегляше. Идваше горещината и заедно с нея се сгромолясваха гръмотевичните бури, повлекли остро барабанящия по тенекиения покрив дъжд.

Бурите изтръгваха чувствата на Елизабет от летаргичния им сън. Тя се смееше; успокояваше страховете на Кетрин с песни и приказки за свадливите облачни деца, които хвърлят своите играчки — светкавиците на пода на стаята си — земята. Сънят на Трад не се нарушаваше и от най-свирепите бури.

В средата на септември Островът беше евакуиран. Елизабет беше раздразнена.

— Войничетата янки са толкова разнежени — мърмореше тя, — малко ветрец да повее и се разтреперват. — През живота си не беше изпитвала що е ураган. Хати, която беше тридесет и пет години по-стара от нея, трепереше толкова силно, че Елизабет взе Трад от ръцете й. — Ще бъдем много по̀ на сигурно в къщата, Хати — тросна се тя, — отколкото на борда на ферибота. — Тя хвана Кетрин за ръката и закрачи към трамвая, върху който оповестителната армейска група беше закачила две червени триъгълни флагчета, сигнализиращи за приближаваща силна буря. Беше вече претъпкан. Офицерите, на които това беше възложено, тропаха по вратите на къщите, за да предупредят обитателите им.

— Добро утро, Елизабет — каза голямата Керълайн Раг. — Подай ми бебето. Изглежда, ще се наложи да стоите прави.

Раздразнението на Елизабет изчезна. Поне можеше да научи някакви новини за старата си приятелка, младата Керълайн, от майка й.

Въпреки това раздразнението й се възвърна, когато бурята отмина същата вечер.

— Пътуване при такива ужасни условия, Пини, с непрестанните стонове на Хати, и за какво? Няколко клончета били издухани от дърветата. Цялата работа беше една глупост.

Тя се направи, че слуша търпеливото обяснение на Пинкни за скоростта на вятъра, за уреда на Робинзон за измерването й, за опасността човек да остане изолиран на остров, ако наистина се разрази силна буря или ураган. Разстройваше я единствено фактът за два загубени скъпоценни дни на крайбрежието. Нямаше начин да бъдат наваксани. Кетрин започваше училище на първи октомври.

Нямаше сили да признае истината, дори пред себе си. Училището щеше да отдели Кетрин от нея, а самотата я плашеше.

Разделите с малкото й момиченце не бяха твърде болезнени в течение на първите седмици. Кетрин се вкопчваше в нея и не позволяваше да я отделят, когато Делия извикваше, че е време да тръгва на училище. Но по-късно неизбежно Кетрин започна да търси повече компанията на съучениците си. Тя се отскубваше от Елизабет, веднага щом Делия се приготвеше да тръгне. Елизабет постепенно се потопи по-дълбоко в сенките на апатията, която винаги беше готова да я погълне.

Пинкни запита Люси какво да направи.

— Тя се нуждае от някакво занимание — каза Люси, — и от хора. Преди да започне светският сезон, тя ще излезе от траура. Ще получава покани. Погрижи се да се отзовава на тях.

Пинкни командваше и Елизабет се подчиняваше. Тя присъстваше на всички приеми, събирания за чай или карти, на които беше поканена — занимания, подобаващи на една млада вдовица. Пинкни я придружаваше. Двете червенокоси глави раздвижваха духовете навсякъде, където влезеха. Всички признаваха колко приятно е, че братът и сестрата Трад отново са привлечени в обществото, и се възхищаваха на грижовността му, проявявана към нея. Скованото сърце на Елизабет започна да се размразява от топлината на всеобщото любезно отношение. Усмивката й ставаше все по-непринудена. Когато най-накрая дойде празникът на света Сесилия, тя му се радва истински.

Тя се разсмя, когато видя, че картата й за заявки за танци е запълнена от церемониал — отговорниците, също като че ли е на първото си представяне в обществото. Всичките й партньори бяха стари приятели, но без изключение полагаха максимални усилия да бъдат галантни. Загрижеността им беше трогателна. Тя играеше добре научената си роля на безопасно флиртуване, дразнеше приятелките си, заявявайки им, че красивите им съпрузи са откраднали сърцето й, и се караше на Джосая Енсън, че единствен той се е записал в картата й само за един танц.

— Зная, че ти отговаряш за картите, братовчеде Джосая. Като президент би могъл да танцуваш толкова валсове, колкото ти се прииска. Ти просто си нащрек, защото си разбрал, че възнамерявам да те хвана в мрежата си.

Люси и Пинкни, стоящи наблизо, си размениха погледи и усмивки.

— Тя наистина се забавлява — каза Пинкни.

— Г-н Джосая също. Той толкова обича бала!

Което беше видно. Бузите му бяха зачервени, очите му блестяха, красивото му застаряващо лице светеше от удоволствие. Костюмът му беше почти износен, белите му ръкавици и лачените му обувки с бомбета бяха на неговата възраст, но нищо от това не се забелязваше. Изправеното му тяло се движеше толкова гордо и той танцуваше толкова по младежки изящно, че всеки, който го гледаше, виждаше в него джентълмена — в най-изчистеното значение на тази дума.

— Знаеш ли, Люси — каза Елизабет, — шегувах се с братовчеда Джосая за това, че се опитвам да хвърля мрежата си върху него, но заявявам, че наистина съм почти изкушена да го сторя. Той е най-очарователният мъж тук тази вечер. — Седяха до стената, на столове, боядисани в златно, докато младите дами се подреждаха за представянето им.

Люси се усмихна.

— Трябва да застанеш в края на редицата — каза тя. — Всъщност тази мисъл е минавала през главата на всяка дама от Чарлстън, която няма съпруг, дори на някои не много по-възрастни от теб.

— Наистина ли?

— Само наблюдавай. Мъжете от семейство Енсън са страхотно привлекателни. По-специално погледни Ендрю. Ако госпожица Уеъринг не престане да си криви погледа в посока към него, в скоро време ще настъпи единия си крак с другия.

— Ендрю ли е арбитърът на елегантността за тази година?

— Без съмнение. Едва ли е спал и един час, откакто започнаха партитата.

— Добре изглежда. Особено с всички тези копчета. — Ендрю носеше парадната си униформа от Цитаделата: синьо-сива куртка, прилепнала към широкия му гръден кош, достигаща до тесния му кръст отпред и удължена отзад в лястовича опашка. Върху предната й страна сияеха редици от ярко излъскани бронзови копчета, златни еполети и златни фльонги по ръкавите. Виненочервен колан с дълга ресна беше закопчан около кръста му. Тя стигаше до под колената на дългите му крака, обути в панталони с кантове.

— Великолепен е — каза Люси самодоволно, — и никоя от тях не си и помисля да пропусне възможността да танцува с него. Той вече покани обожаващата го своя майка да танцува шестнадесетия му пореден танц.

— Не изпитва ли предпочитания към някоя от тях?

Люси въздъхна.

— Не би му донесло нищо хубаво. Той завършва обучението си през юни и отива в армията. Ще минат години, преди за него да бъде възможно да се ожени. Ужасно ще остарея, преди да стана баба. Възможно е някой ден да отвлека Трад.

— Ще трябва да ми платиш, за да си го взема обратно. Едва е проходил и вече се завира навсякъде!

Голямото шествие започна. Елизабет и Люси мълчаха, наблюдавайки нервните млади момичета в техните красиви, разстилащи се на вълни поли. И двете се усмихваха, без да го съзнават — Люси, припомняйки си Елизабет на първото й представяне, Елизабет, представяйки си Кетрин, когато нейният ред дойде.

— Толкова се радвам, че все още носят кринолини — прошепнаха двете едновременно. След това се спогледаха и усмивките им се разшириха.

Градските трамваи бяха наредени на „Мийтинг стрийт“ в очакване приключването на бала в два часа сутринта. Въпреки че нормално работното им време свършваше в девет вечерта, отговорниците бяха успели да уредят специална последна обиколка по маршрута. През двадесетте години след края на войната Чарлстън се бореше за оцеляване, непознато дори за дългата му история, пълна с разрушения и възраждане. Традициите, създадени от коренните жители на Чарлстън, се бяха превърнали в уважаван източник на гордост дори и за новите, богати пришълци, които бяха пристигнали в годините на възстановяване, за да завладеят техните къщи и собственост. Тези пришълци наричаха себе си жители на Чарлстън само защото живееха в града и ценяха цивилизацията, която истинските му жители бяха успели да опазят и до която пришълците не бяха допускани. Може би точно защото не бяха допускани.

Те бяха попаднали под влиянието на магията на Чарлстън. Разбира се, че трамваите щяха да са там, очаквайки уредниците на празника на Света Сесилия и техните гости. Също, разбира се, никой друг, освен участниците нямаше да бъде допуснат да се качи в тях. Имаше нещо особено благородническо и особено чарлстънско в обстоятелството, че от поканената група никой не можеше да си позволи да притежава или да наеме файтон, с изключение на зрелостничките и физически по-немощните. Всеки се гордееше с факта, че покана за бала не можеше да се купи и за един милион долара. Всеки, освен коренните жители на Чарлстън. Те дори не се замисляха за това.

— Хайде да вървим до къщи, Пини. Не е повече от две пресечки до там, а нощта е прекалено хубава, за да се затворим в някакъв трамвай.

Те се разхождаха бавно, махайки на приятелите си в осветените трамваи, минаващи покрай тях, наслаждавайки се на тишината, след като те отминеха.

— Мисля, че започвам да разбирам — каза Елизабет, когато пресякоха „Трад стрийт“.

— Какво разбираш, малка сестричке?

— Някой от тези дни ще започна да те наричам „стари братко“. — Елизабет притисна ръката му, за да разбере той, че само го дразни. — Искам да кажа — каза тя и гласът й звучеше меко, колебливо и замислено, — всичко, което се разбира като традиция. По-рано нямах търпение да изслушвам Люси или леля Джулия, или теб, когато започвахте да ми обяснявате, че нещо е важно, защото е традиционно, че аз имам късмет, защото съм Трад, че се налага да живея съобразно установени правила, че това и се очаква от мен… Считах тези неща за излишни притеснения, за глупост да постъпваш по начин, идентичен с нечие поведение преди много години… Тази вечер обаче, на бала, същите правила ме накараха да се почувствам много сигурна и щастлива: че виждам момичетата в техните старомодни рокли и да си спомням, че съм изглеждала точно като тях, и да знам, че Кетрин ще бъде същата, ще върви в същото шествие, ще направи реверанс на същото място в същата бална зала. Хубаво е, че последният танц винаги е „Синият Дунав“ и че дълго след като мен вече няма да ме има, децата на моите деца и техните деца ще танцуват под неговите звуци… Трудно е да се изрази всичко това с думи… То е нещо като никога да не бъдеш самотен. Знаеш ли какво имам предвид?

Пинкни престана да върви, което накара и Елизабет да спре. Той премести ръката си, за да освободи нейната, която беше мушната под лакътя му; после повдигна освободената ръка и се наведе над китката й. Без да пуска пръстите й, той се усмихна на неразбиращата й физиономия и я целуна по челото.

— Зная какво имате предвид, уважаема госпожо Елизабет. Вие сте една пораснала чарлстънска дама… Почакай за минута. Огледай се наоколо и се заслушай.

Луната беше в последна четвърт и меката й, разхубавяваща светлина скриваше от очите лющещата се боя от фасадата на къщите. Блуждаещ бриз раздвижи листата на извисяващото се магнолиево дърво в градината до тях. Сетне камбаните на „Св. Михаил“ удариха за половин час.

— Тези камбани звъняха в деня, когато ти се роди, звънели са, когато аз съм се раждал, при раждането на баща ни, дедите и прадедите ни. Те звъняха за Кетрин и Трад и ще звънят за всички следващи поколения. Ние почти не ги чуваме, освен ако не се чудим колко е часът. Но те винаги са там заради теб и заради мен и за всички, които обичаме. Нямаш причина да се чувстваш самотна, когато и да било. Всички хора от миналото, настоящето и бъдещето, до които звънът на тези камбани достига, са част от теб и са с теб. Те ти го напомнят всеки петнадесет минути… Ти си част от едно цяло.

Елизабет обви врата му с ръцете си и се притисна за момент към него.

— Благодаря ти — прошепна тя. — Наистина те обичам, Пини.

48.

След вечерта на Света Сесилия Елизабет откри, че вече не усеща живота си като товар. Сякаш самият стар град беше споделил тежестта на вините и мъките й, вплитайки ги в тъканта на историята си, при всички останали примери на човешка слабост и неуспехи, които се бяха развили зад високите му стени. Все пак тя чувстваше, че в известен смисъл животът й е отминал. В нея нямаше ентусиазъм, нямаше за какво да гледа напред. Продължаваше да бъде отделена от света като от завеса от мъгла: зрител, а не участник. Нищо не беше от особено значение.

На което тя не се и съпротивляваше. Беше се превърнала в частица от бавния поток на времето и беше доволна да се носи по повърхността му. Можеше дори да допусне Кетрин да се отдели от нея знаейки, че не я губи, защото двете ще се носят по един и същи поток, само че през едно поколение разстояние. Един ден се качи в работния кабинет, за да си вземе книга за четене, и завари малкото момиче да оцветява полицата над камината с водните боички, получени като подарък за шестия й рожден ден.

— Исках дамите да изглеждат красиви — каза Кетрин, оправдавайки се, когато Елизабет я нахока за разлятата на пода чаша вода и за пръските боя върху престилката й. — Толкова са красиви, мамо, но всичките са толкова бледи!

Елизабет погледна размазаните рокли в синьо и жълто и мацнатите розови бузи, с които Кетрин се беше опитала да „украси“ деликатно изработените танцуващи нимфи, и гневът й се изпари. Тя взе в скута си подсмърчащото, измокрено дете и изтри сълзите му.

— Нека ти разкажа една история, как, когато мама беше малко момиче, се опита да танцува като тези дами — каза тя.

След като историята беше разказана и Кетрин разгледа пукнатината в мастилницата на бюрото, майка и дъщеря се хванаха за ръце и потанцуваха; после подсушиха локвичката на пода и измиха боичките от полицата. Елизабет изпита усещането като че ли баща й, когото тя не си спомняше, е в стаята заедно с тях и имаше ясното съзнание, че връзката между поколенията в рода не е прекъсвала, което й донесе спокойствие.

Тя се движеше като насън през кръговрата от събития, съставляващи ежедневието й — ходене на гости, приемане на гости, посещаване на забавите, достатъчно големи, така че и вдовици да могат да ги посещават. Не й липсваше по-натоварената програма от времето, когато Лукас беше още жив. Обедните партита и танци бяха предвидени само за семейни двойки. Просто така стояха нещата; тя не го подлагаше под въпрос.

Собствената й програма за през това лято беше различна от друг път. Нямаше да бъде възможно да отиде на Острова преди първи юли, като се има предвид, че Кетрин щеше да посещава училище до тридесети юни. Отначало това я подразни: беше свикнала да напуска града преди началото на горещите дни. Но после Люси Енсън потърси помощта й за организиране на голямо празненство и се оказа твърде заета, за да забележи какво е времето.

На двадесет и трети юни Ендрю младши завършваше обучението си в Цитаделата. След това щеше да бъде назначен в армията и да получи заповеди за кое място е командирован. Вероятно нямаше да бъде близо до дома. Длъжностните лица във федералното военно министерство все още изпитваха опасения по отношение на спектъра лица на въоръжена служба, идващи от Юга и по-специално от Южна Каролина. Все още беше жив споменът за „Червените ризи“.

— В тази къща не е имало празненство, откакто Ема почина преди седем години — беше се изтръгнало като стенание от Люси, — и не ми идва наум откъде да започна. Ще трябва да преобърнем всичко в това място.

Елизабет запретна ръкави, извика в съзнанието си всички организационни умения, насадени в нея от леля й Джулия, и пропъди вечната си умора от живота. Тя сновеше с трамвая до и от „Шарлот стрийт“ два или три пъти на ден, придружена от Делия и натоварена с кутии, пълни с порцелан, стъкло, ленени покривки, вази, готварски пособия и големи чинии за сервиране. Неписаните, неизказани правила разрешаваха да се заемат вещи, без да се накърнява гордостта, но и без да се приема нищо като подарък за фамилията Енсън. Щеше да им е невъзможно някога да се отблагодарят. Джосая Енсън почти нямаше работа. Окупацията на янките им беше оставила малко ценни вещи. Малкото останало беше продадено, за да се плаща за обучението на Ендрю.

В продължение на две седмици Елизабет направляваше работата на Делия и прислужницата на Люси, Естел, които миеха прозорци, дървения и излъскваха подовете с восък. Тя и Люси полираха мебелите, поправяха съдрана тапицерия и изобретяваха рецепти за оползотворяване на запасите от зеленчуковата градина на Енсънови и консервираното през зимата месо от дивеча, уловен тогава от Джосая Енсън. В деня преди завършването на Ендрю те свариха и изчистиха десетина килограма малки, сладки речни скариди и ги направиха на пастет. После изпекоха хляб за малките сандвичи, които щяха да намажат с пастета на сутринта. Елизабет преспа на „Шарлот стрийт“, за да може да стане с първия светлик и да обере цветята в градината, докато росата беше още върху тях. До десет часа всичко беше готово, кухненският килер беше напълнен с плата с храна, покрити с хладни, влажни кърпи, къщата блестеше и ухаеше приятно, съставките за пунша, който г-н Енсън щеше да смеси, бяха приготвени. Тя целуна Люси за довиждане и забърза към къщи, за да се изкъпе и преоблече. Изобщо не чувстваше умора.

Радваше се, че бяха подготвени трибуни за гостите на тържеството на завършващите. Церемониите се проточваха безкрай. Производството на първия випуск след отварянето наново на Цитаделата даде вдъхновение за много ораторстване. Елизабет погледна към кадетския корпус, строен мирно във вълнените си униформи, и им се възхити за това, че никой от тях не е припаднал. Обедното слънце беше безмилостно, лъчите му удряха и директно, и отразени от боядисаните в охра стени на приличната на крепост сграда, разположена в центъра на претъпканото парадно поле.

Внезапно по гръбнака й пробяга ледена тръпка, когато си припомни как войниците на Съюза[1] маршируваха на мястото, където сега бяха застанали кадетите. Сякаш усещаше отново тълпата, притискаща я отвсякъде, още по времето, когато беше дете, и Софи, влачеща я по площада на Цитаделата, за да покаже приюта за сираци, където заплашваше да я изпрати. Отблъсна спомена в тъмното му кътче от паметта й. Всичко това, слава на бога, беше минало. Хати остаряваше — твърде много, за да може да се справя с неизчерпаемата енергия на един Трад, но тя поне обичаше детето. Тя беше каквато трябва да бъде една добра бавачка, а не жестока като Софи.

Най-сетне речите приключиха, изгърмя оръдие и двама кадети се отправиха с маршова стъпка към празния пилон, на чийто съседен се развяваха знамената на Южна Каролина и Съединените щати. Под приветствията на тълпата от зрители и боя на барабаните те издърпаха въжето, за да закачат знаме с емблемата на Конфедерацията — звезди и ленти. Инструментите на малкия оркестър, блестящи като златни, засвириха веселата, заразителна мелодия на „Дикси“. Зрителите по трибуните наставаха. Елизабет усети сълзи върху бузите си, тя беше твърде дълбоко развълнувана, за да се съобразява с табуто спрямо публичната изява на чувства. Тези момчета в техните предизвикателни униформи бяха толкова млади, толкова стройни, горди и смели! Последният випуск кадети преди тях беше тръгнал оттук направо към бойното поле през 1863 г.; някои от тях тогава бяха само на шестнадесет години и не се завърнаха. Сега тяхната смелост и тяхното знаме бяха отново тук, непобедени. „Ние победихме! — помисли си тя и сърцето й заби силно. — Те не могат да ни преклонят — нито със своите армии, нито с натиска на данъци, нито ако подпалват къщите ни. Ние си оставаме южняци. Ние запазваме гордостта и традициите си. Никоя сила на земята не е в състояние да ни ги отнеме!“ Тя се обърна към Пинкни и видя, че очите му блестяха, а стойката му беше на войник и водач. Главата му беше високо вдигната, сълзите му бяха като медал за доблест. Погледът й премина през тълпата. Те всички си приличаха — горди, с мършави лица, облени в сълзи. Тя ги обичаше всичките и знаеше, че те я обичат. Те носеха частица от света на красота и благост, който беше прерязан в най-голямото си величие. Но сърцевината му никога нямаше да загине. За да оцелее, Югът не се нуждаеше от разкоша, превърнал го в обект на завист. Той имаше нужда само от хората си и отказа им от всяка подправеност — материална или морална. Вещите не бяха най-важното. Една цивилизация се гради на вяра и високи изисквания, а не се крепи на вещи. Красотата намираше подслон в сърцата и душите им и щеше да продължи да живее в техните деца и децата на техните деца. Музиката спря и радостните възгласи на тълпата достигнаха до небесата. Това беше победно ликуване.

Ехото му още се носеше по широкия, открит площад, когато един от кадетите прекрачи напред, обърна се към останалите и издаде команда. Черните, блестящи пера, украсяващи киверите им, се раздвижиха, когато кадетите започнаха своя марш.

— Сега ще получат дипломите си — прошепна Люси на Елизабет. — Погледни Ендрю. Той е накрая вдясно. Не е ли прекрасен?

Елизабет се съгласи. Всъщност Ендрю не се отличаваше от високия млад мъж до него. Подбрадниците на киверите им пресичаха лицата точно под устата, а перифериите хвърляха сянка върху очите. Като цяло лицата им бяха едва различими. Надяваше се ритуалът по даването на дипломите да не продължи твърде дълго. Тя не искаше да се изпари еуфорията й от гордост под влиянието на проточило се чакане под лъчите на изгарящото следобедно слънце.

„О, господи! — помисли си тя, — още речи!“ Комендантът развиваше лист хартия. Умът й се пренесе към наближаващото празненство, чудейки се дали дотогава сандвичите ще са изсъхнали и ще са се сбръчкали. Настърганият около тях лед трябва отдавна да се е стопил. Люси я ощипа по ръката.

— Това е Ендрю! — каза тя. Висок кадет отдаваше чест на коменданта. След това получи нещо от ръцете му.

Аплодисментите продължиха четири минути. Елизабет се присъедини към тях, чудейки се дали получаването на всяка диплома ще бъде причина за такъв фурор. Почувства облекчение, когато това не се случи.

По-късно Пинкни й разказа за какво е чел комендантът от рулото хартия в ръцете си, докато тя се тормозеше за трайността на нарязания хляб. Месец преди обстрела на форт Съмтър, който повечето хора считаха за началото на Гражданската война, кораб с припаси за съюзния гарнизон на форта бил принуден да се върне обратно от артилерийския огън, произведен от батарея на Конфедерацията, разположена на остров Морис. Името на кораба било „Звездата на Запада“, а първите изстрели на войната били дадени от кадети на Цитаделата, управляващи оръдията. Започвайки с тазгодишния клас, Военната академия на Южна Каролина поставяше началото на традиция за увековечаване паметта на онези кадети. Отсега нататък всички кадети щяха да се състезават за медал, който щеше да се дава на един от завършващия клас, проявил качества при обучението и като личност въплъщаващ в най-голяма степен духа на Цитаделата. Медалът се наричаше „Звездата на Запада“ и Ендрю Енсън бил първият награден с него: най-високата почест, която кадет можеше да спечели, независимо дали по-късно би достигнал чина генерал на всички армии на Съединените щати.

Елизабет беше впечатлена. Тя поздрави Ендрю, майка му и дядо му с изключителен ентусиазъм, както това сториха всички гости на празненството.

Никой от тях не си представяше колко много повече означаваше медалът за семейство Енсън. След като всички гости си отидоха, Джосая, Люси и Ендрю Енсън младши прекараха един дълъг, щастлив час на ръба на леглото на Ендрю Енсън старши. Докато неговият баща и съпругата му държаха безжизнените му ръце, Ендрю слушаше как младият му син чете паметния лист, придружаващ медала. После момчето го откачи от униформата си и го закрепи върху одеялото там, където трябваше да е сърцето на баща му.

— Искам това да остане при теб, татко — каза той. — Спечелих го заради теб. — Той целуна парализираната буза на стария Ендрю, изправи се мирно и отдаде чест.

От устата на Ендрю Енсън не можеха да излизат думи. Но очите му можеха да говорят. Те казаха на сина му, че го обича, че се гордее с него и че душата му най-сетне се е изпълнила с покой. До този момент Ендрю никога не си беше простил за неизпълнените задачи, възложени му преди двадесет и две години.

[1] Съюза (Юнион) — обединението на северните щати по време на Гражданската война. — Б.пр. ↑

49.

— Не, госпожо, господарке Елизабет, няма да вземе заведе никакво бебе на никакъв остров Съливан. Идва голяма неприятност, която разруши всичко там.

— Хати, не говори такива глупости. На небето няма облаче. Сега започвай да опаковаш багажа. Не желая да оставам и ден повече в тази пещ. Заминаваме за крайбрежието следобед.

— Не, госпожо. — Долната устна на Хати изхвръкна напред и широките й стъпала натиснаха пода, като че ли се залепиха о него.

Елизабет постави юмруци на хълбоците си, заемайки стойка, съответстваща на тази на Хати. Намръщи се ужасно.

— Аз казах „да“ — изсъска тя. Хати никога не беше я виждала толкова ядосана.

Но страхът й беше по-голям от гнева на Елизабет.

— Не, госпожо — каза тя. — Врачките казва идва беда. Аз няма да я срещна на никакъв остров.

Елизабет тропна с крак. Беше загубила дар слово от гняв. А също, ако си го признаеше, и от неестествен страх. Без значение колко пъти си повтаряше, че магьосниците са безсмислено негърско суеверие, тя потреперваше, когато ставаше дума за някоя от тях.

Разговорът с Пинкни не й помогна много да преодолее тревогите си.

— Трябва да говориш с Хати — каза тя, нахлувайки в работния кабинет. — Говори като луда и не иска да върши каквото й казвам.

Пинкни изслуша търпеливо подробностите по оплакването на Елизабет. Изглеждаше замислен.

— Може би е по-добре да промениш плановете си — каза той. — Кога се предполага, че ще връхлети тази буря?

— Пинкни! Не говориш сериозно.

— И да, и не, Елизабет. Ти не си израснала в провинцията като мен. Повечето от времето си като момче съм прекарал с цветнокожи хора и в много случаи те знаеха неща, които ние не можем да разберем. Не вярвам в магии, духове или разчитане на бъдещето на разхвърляни кокалчета. Но в същото време не е като да не им вярвам съвсем. Просто не знам… а и Господ е свидетел, че отдавна ни е дошло времето за ураган. Не е имало, откакто бях момче. С времето сме на заем.

— Въпреки това никога не се е случвало да има ураган през юли. Хати говори, без да мисли. Не смяташ ли, че чрез бурята се опитва да прикрие нещо друго? Все пак тя доста е остаряла. Може би това е причината. От месеци насам тя се оплаква от стъпалата си и твърди, че кръвта й е станала „захарна“. Не ми се вярва. Не е достатъчно отъняла, за да има диабет, а и не съм я забелязал да пие много вода. Мисля, че просто сега това е модната болест между слугите. Много приятели ми казват, че готвачите и прислужниците им твърдят, че са я хванали.

Пинкни се усмихна.

— Никога не се опитвай да заставаш на пътя на модата. Ние, мъжете, научаваме това в люлката, наблюдавайки ви как се докарвате.

Елизабет се разсмя.

— Добре казано, скъпи братко. Вече преодолях избухването си. Трябва да призная, че блъсканиците и влаковете са глупост. Не мога да седна, а не обичам да се придвижвам, без да наблюдавам пейзажа. Но това не дава отговор на въпросите ми.

Те се съветваха сериозно почти час. После Пинкни отиде да разговаря с Хати, докато Елизабет говореше с Делия. Същия следобед Елизабет и Хати заведоха децата и пренесоха кутиите с летни дрехи в къщата на крайбрежието. Хати й помогна да отвори къщата, да махне покривалата за прах и да измете пясъка, издухан в нея през месеците, в които беше затворена. Останалата част от лятото Хати прекара на „Мийтинг стрийт“, вършейки домакинската работа на Делия. Делия се придвижваше до крайбрежието с ферибот. Не желаеше да остава за през нощта.

— Магията винаги идва с тъмното — каза тя авторитетно. — Ако аз вкъщи преди тъмно, не прави никаква разлика къде прекарва деня. — Елизабет не се и опита да я убеждава, че няма причина да вярва, че нещо ужасно ще се случи. Тя беше доволна, че поредицата хубави слънчеви дни излекуваха собствения й мозък от тъмните му суеверни предчувствия.

Всъщност се оказа, че и Елизабет, и Делия са грешили. Бурята дойде, и то през деня.

Елизабет беше на ферибота, връщайки се от един дълъг, горещ ден на покупки в града. Тя погледна с надежда към тъмните облаци, скупчили се на хоризонта. Може би щеше да се излее порой, когато се прибереше вкъщи. Това винаги я вълнуваше и възстановяваше силите й. Светкавиците сякаш раздираха мъглата, надвиснала между нея и света, и пращенето на електричество във въздуха я караше да се чувства наистина жива.

Облаците покриха небето, препречвайки пътя на нетърпимото августовско слънце; неясно откъде се появи вятър. Искаше й се да може да свали шапката си. Усещането от бриза сигурно беше чудесно.

— Погледнете! — каза морякът. Елизабет обърна главата си по посока на сочещия пръст. Над пристанището дъното на облаците се придвижваше надолу, опитвайки се да се съедини с водата. Дузината пътници се струпаха на перилата на палубата, за да наблюдават.

Облакът се снижи, след това се вгъна нагоре в себе си, протегна се навън, нагоре, отново надолу, докато накрая извита тъмна колона се разтегли между небето и водата. В момента, в който те се свързаха, всички дочуха далечно, глухо бучене.

— Боже опази — пое си тежко дъх морякът, — това е най-големият воден циклон, който някога съм виждал през живота си.

Елизабет беше заинтригувана. Беше чувала за циклони, но не беше виждала такъв с очите си. Приличаше на танц. С ужасна гаргантюеловска грация циклонът се поклащаше и залиташе от горе до долу. После започна да се придвижва, все така виейки се, през пристанището. Шумът се усили. Морякът се хвърли на колене и започна да се моли с висок глас. „Господи, Боже мой!“ — заприглася тихо Елизабет. Циклонът се приближаваше с бясна скорост към тях и сега тя видя ясно гигантските му размери. Силата на шума, произведен от него, даваше представа за неизмеримата му мощ. Ако удареше кораба, щеше да го нацепи на трески. Тя се опита да затвори очите си и да се отдаде изцяло на молитвата. Ако беше настъпил часът й да умре, трябваше да измоли прошка за греховете си. Но беше като прикована. Взираше се, без да диша, в придвижващото се към нея водно чудовище, предшествано от съкрушителна вълна.

Пяната от вълната докосна устните и очите й; устата й се разтвори и тя усети вкуса на сол върху езика си.

Тогава циклонът промени посоката си. Той се отдалечи, танцувайки с флиртови движения, оставяйки кораба в ужасяващата прегръдка на обградилите го от двете му страни големи вълни. Елизабет се вкопчи в перилото и пое дълга глътка въздух за изстрадалите си дробове. Сега вече можеше да се помоли. С лице, мокро от морска вода и сълзи на облекчение, тя благодари на Бога за своето избавление.

В града хората чуха циклона, преди да го видят. Стражът, пресичащ релсите на издадения хребет, които минаваха покрай складовете на „Бей стрийт“, се огледа в отчаяние, търсейки с поглед локомотива, който се бе засилил така неконтролируемо, но по релсите не се виждаше нищо. А звукът се носеше някъде зад гърба му, след края на линията в Столс Али. Той се обърна точно навреме, за да види как бясно въртящата се колона удря защитната стена при Ийст Батъри. Подчинявайки се на безсмислен автоматичен рефлекс, той вдигна черно-бялата палка в ръцете си, сигнализираща заповед за спиране. Отломъци от зидарията на стената, нанасяйки му многобройни рани, го свалиха на земята. Беше в безсъзнание, когато тонове вода нахлуха през разкъсаната стена след нещото, което я разкъса. Не почувства удавянето си.

Торнадото си проправи криволичеща пътека през нищо неподозиращия стар град, като картеч пръсвайки прозорци и разпръсквайки керемиди от покривите. Проявяваше капризи в разрушителността си, подобно на огромно, ужасяващо дете по време на игра. Отнесе златната топка от върха на кулата на „Св. Михаил“, после поигра на дама на „Мийтинг стрийт“, изравнявайки със земята някои от постройките, като прескачаше други. На „Калхун стрийт“ фунията се спусна, за да всмуче с цялата си сила масивната камбанария в романски стил на баптистката църква на „Ситадел скуеър“. Стовари най-горната й част във вътрешността на станцията на железопътните линии на Южна Каролина, после се втурна по релсите с ръмжащия си локомотивен шум и когато се умори най-накрая от играта, се шмугна обратно в облаците, които го бяха родили. Пет и половина километра извити железни релси, размесени с отломки, отбелязваха пътя на изчезването му.

Цялото събитие продължи по-малко от три минути. Преди някой да осъзнае какво става, всичко беше приключило. По-голямата част от жителите на града научиха за посещението, четейки вечерния вестник.

Но в тесните стари улици, южно от Броуд, водата неумолимо се покачваше. В защитната стена зееше дупка, широка дванадесет метра, и оттам нахлуваха съединилите се потоци на река Купър и прилива, които наводняваха Ийст Батъри, разпростирайки се в сърцето на стария град под тридесетсантиметров гребен от пяна. В течение на един час водата беше изкачила стъпалата пред високите стари къщи и се процеждаше изпод балконските врати. На „Броуд стрийт“ канцелариите на приземните етажи се изпълниха с абсурдно поклащащи се бюра и кресла, които плаваха в басейни, достигащи височината на первазите.

Мъже и момчета газеха през наводнените складове на „Ийст Бей стрийт“ и измъкваха торби със зърно, бали памук и всичко, с което можеха да се опитат да запушат разширяващия се отвор в разбитата стена. С падането на нощта те заработиха под светлините на фенери. След осем часа непосилна работа водата започна да се отлива. До сутринта тя вече се плискаше на най-ниския пласт от просмуканите от нея бали, а слънцето хвърляше лъчите си върху колоната вагони, каращи чували с пясък, които да бъдат поставени на мястото на балите. В къщите жените стояха във вода до над глезените им и благодаряха на провидението, че това се случи през лятото, когато всичките им килими са прибрани по таваните в очакване на хладно време.

Пет дни бяха необходими, за да се оттече водата в морето. Дотогава защитната стена беше поправена, бяха поставени нови стъкла на прозорците и керемиди, златното кълбо зае мястото си на върха на „Св. Михаил“ и влаковете се движеха по нови релси. Бяха поправени назъбените краища на отсечената камбанария на баптистката църква и паството обсъждаше най-добрия начин за издигането на нова чрез увеличаване на църковните фондове. Самата църква беше непокътната, така че дострояването не беше спешно. През август беше твърде горещо, за да се мисли за свършване на някаква бърза работа.

По всеобщо мнение големия проблем при торнадото бе, че връхлита изневиделица. В случай на ураган имаше време за заковаване на прозорците и донасяне на допълнителни запаси от храна и вода; ветровете се усилваха с разумна скорост. Всеки знаеше как да се оправя с урагани. Циклоните не бяха част от начина на живот на Чарлстън. Това безпрецедентно бедствие беше обезпокояващо. И все пак градът оцеля. Както винаги досега. Хората се гордееха с издръжливостта си и признаваха, че по някакъв начин дори е доста приятно да има нова тема на разговори. Иначе никога нищо не се случваше. За живелите през бурните години на битки с янките животът твърде често изглеждаше прекалено спокоен.

Елизабет Трад Купър не споделяше мнението им. Тя беше силно разтърсена от начина, по който фериботът избягна на косъм унищожението. Когато животът се върна в нормалното редуване на безлични дни и нощи, тя бавно се съвзе, благодарна за безопасната им неизменност. Замаяната отпуснатост, която я обгръщаше, беше едно удобство — познато и успокояващо.

През октомври умря Ендрю Енсън. Всеки се съгласи, че това беше благословено избавление за него.

А също и за семейството му, чиито членове го знаеха, ако и никой от тях да не го изразяваше гласно. На погребението му църквата беше препълнена с хора, показващи по този начин любовта и уважението си към бащата и съпругата му за безкрайно дългите години, в които те се грижиха за него, без да се оплакват. Младши лейтенант Ендрю Енсън, офицер от армията на САЩ, на служба на територията на Ню Мексико, не можа да присъства. Той изпрати телеграма, последвана от дълго, младежки несвързано писмо. Лавиния Енсън Пенингтън изпрати цветя.

— Братовчеде Джосая, без да проявявам неуважение към вашата скръб, бих искал разрешението ви да помоля Люси да се омъжи за мен веднага след изтичането на годината на траур.

— Седни, Пинкни. Стегнал си се повече от младия Ендрю в неговата униформа. Оценявам почтителността ти към стария човек, но не прекалявай с нея.

Пини отпусна раменете си, но остана прав.

— Значи ли това, че нямате възражения?

Г-н Енсън се усмихна.

— Ако не се ожениш за това добро и хубаво момиче след всичкото това време, ще те нашибам с камшик. Хайде, давайте нататък. Не съм чак толкова стар, та да не забележа какво ви е на акъла. Продължавайте, казвам. Сгодени сте. Можете да се целунете… И Бог да те благослови, момчето ми.

Пинкни и Люси бяха признали взаимната си любов повече от десет години по-рано. В последвалите месеци всичко, от което се нуждаеха, за да я потвърдят, беше срещане на погледите или докосване на върховете на пръстите им. Двете им сърца бяха в едно.

И сега годините на чакане, ограниченията, наложени от благоприличието, необходимото разстояние между тях, бяха минало. Изведнъж те усетиха притеснение, нервност, тромавост в държането си един към друг. Пръв го призна Пинкни.

— Уплашен съм — избърбори той. — Не зная как да постъпя.

Лицето на Люси, бледо и измъчено, се отпусна пред очите му. От шията нагоре постепенно пропълзя нормалният му цвят.

— Благодаря на бога, че каза това, Пини. Бях толкова уплашена. Бях изгубила нишката към чувствата ти. Чувствах се толкова самотна. Мислех, че си престанал да ме обичаш.

— Люси! — Пини пресече широката гостна стая, като страховете му направиха място на загрижеността му към нея. Той обхвана кръста й със силната си ръка и я притегли близко до себе си. Люси отпусна главата си на гърдите му, сякаш се завръщаше у дома.

Ужасният кратък период на отчуждение ги накара да осъзнаят свръхестествено силно колко ценна е връзката, която ги свързва. И колко уязвима е любовта. Без да е нужно да си го разясняват, Пинкни и Люси знаеха, че трябва да навлизат в интимността, разрешена им сега, с бавни, внимателни стъпки; да се откриват взаимно наново, за да не накърнят особения начин на общуване, който си бяха изградили през годините, когато не можеха да имат нещо повече от приятелство. Даже Люси, която можеше да презре условностите в обществото и да стане любовница на Пинкни по всяко време преди това, сега отдаваше дължимото на моралната забрана за консумиране на техния съюз. Тя мислеше, че между тях съществува най-голямата възможна близост за двама души, но откри, че тепърва трябваше да се разкриват най-скритите кътчета на душите си. Най-скритите и най-наранимите. Беше време за нежно, внимателно изучаване. Време и необходимост.

Те започнаха годежния си период със спасяващо чувство за хумор по отношение на смешните аспекти на ухажването на тяхната възраст. И двамата минаваха четиридесетте; светлокестенявата коса на Люси беше прошарена със сиви ивици, червената на Пини беше потъмняла и изтъняла. Лицата им бяха белязани от годините и от трудностите, с които се бяха сблъсквали и които бяха преодолявали. Въпреки това удивлението им от емоциите, които преживяваха, беше по-невинно от това на което и да е младо момче или момиче. Бяха абсолютно убедени, че любовта е чудото, което се беше разкрило само на тях. Бяха толкова хубави, че Джосая Енсън усещаше сълзи да напират в очите му, видели толкова много. Беше забелязал, че животът рядко награждава хората, които най-много заслужаваха награда. Но двамата бяха спечелили пълното си щастие и се радваха на благословията да го получат. Това възвръщаше вярата му в справедливия и милостив Бог.

Всеки, който ги познаваше, споделяше в някаква степен реакцията на г-н Енсън. Люси не можеше да се показва в обществото, докато е в траур. Но тя и Пинкни имаха възможност да се виждат в домашна обстановка, да се разхождат дълго заедно, да се возят на трамвай, да присъстват на служби в църква. На когото се случеше да ги види заедно, веднага се почувстваше по-щастлив. Обвиваше ги някаква вълшебна аура, до която се докосваше всеки около тях.

Елизабет също я усещаше. Не завиждаше за любовта им, въпреки че тя самата никога не беше се радвала на нещо такова. Беше толкова щастлива заради тях, че не й оставаше изобщо време да мисли за себе си. От всички хора, с изключение на децата си, тя обичаше най-много Люси и Пини. Когато настъпи времето да се празнува Коледа, Люси и г-н Енсън се присъединиха към представителите на целия род Трад около голямата маса и тя почувства най-сетне, че са се събрали всички, които трябваше да бъдат там. Хората, на които държеше, бяха заедно. Когато пазителят на „Св. Михаил“ извика „Всичко е наред!“, те всички вдигнаха чаши за тост.

50.

— Добър вечер, капитане.

— Добър вечер, Метю. — Г-н Енсън разхлаби връзката, пристягаща яката на тъмната му вълнена наметка, и се обърна, така че тя да се нахлузи от раменете му в облечените в ръкавици ръце на стария чернокож мъж, който го беше поздравил. Метю прехвърли сгънатата наметка през едната си ръка, после взе бастуна и цилиндъра, които Енсън му подаде.

— Приятна вечер за бала, капитане.

— Така е, Метю. Прилича повече на пролет, отколкото на януари. Няма да имаш грижа за много наметала. Само няколко от стари кокали като мен. — Г-н Енсън постави един пакет, увит в кафява хартия, върху дълга пейка, покрита с напукано парче кожа, и седна до него. Той се наведе напред и започна да развързва тежките ботуши, които носеше на краката си.

Метю бързо приклекна пред него.

— Аз ще се заема с това, капитане.

Джосая Енсън се изправи с въздишка на облекчение.

— Благодаря ти, Метю. Не знам как успяваш да бъдеш още толкова пъргав. Ти си толкова стар, колкото съм и аз.

Чернокожият мъж изхихика.

— При мен няма толкова какво да ми пречи да се навеждам, както при теб, капитане.

Г-н Енсън се разсмя, потупвайки шкембето си. Той определено пълнееше.

— Господарката Люси ми влияе зле, Метю. Преди седмица можеше да ме сбъркаш с пуяк за Деня на благодарността[1].

— Изглеждате добре, капитане.

— Благодаря, Метю.

Г-н Енсън внимателно развърза въженцето около хартиения пакет и го разопакова. Постави въженцето в един джоб. Пакетът съдържаше чифт пожълтели ръкавици с детски размер и чифт износени черни лачени танцувални обувки. Докато г-н Енсън нагласяше ръкавиците върху ръцете си, Метю разкъса и сгъна със сръчността на експерт кафявата хартия като подплата за обувките. Той разгледа изучаващо често поправяните им подметки, после пъхна в тях възлестите стъпала на Джосая Енсън.

— Ще вършат още известно време работа, капитане, ако не се опитате да изтанцувате всеки танц.

— Едва ли, Метю. Твърде съм стар и дебел. — И, което го знаеха и двамата — твърде уморен. Г-н Енсън беше извървял петте километра от къщи до залата на бала, защото не можеше да си позволи петте цента такса за файтон. Той се изправи на крака и провери в огледалото съвършенството на вратовръзката си. — Е, Метю, мисля, че бих могъл да разбия няколко сърца довечера.

Двамата старци се засмяха едновременно.

Стъпвайки леко, Джосая Енсън започна обиколката си на сградата, за да провери приготовленията. Той пресече широката зала преди дамския гардероб, почука на полуотворената й врата и влезе.

— Всичко ли е готово, Шеба?

— Да, сър, господарю Енсън. — Джосая Енсън се усмихна на масивната чернокожа жена, настанила се като на престол върху изхабен люлеещ се стол в ъгъла. „Кралица на Шеба“ беше я нарекъл баща й — едновременно иконом и проповедник в плантацията на Рутлидж; кралица тя и стана. Всеизвестно беше, че след войната тя беше използвала острия си ум и организаторската си способност, за да отвори публичен дом на „Мулато Ели“. Беше го нарекла „Златната мина“ и той отговаряше на името си. Когато юнионистките военни части напуснаха града през 1878 г., носеше се слух, че Кралицата на Шеба притежава повече от един милион долара. Никой не знаеше какво е направила с него. Тя живееше в малка, спретната къщичка и работеше като шивачка за избрани клиенти, включително за г-жа Рутлидж и дъщерите й. В продължение на повече от десет години тя беше неотделима част от Св. Сесилия, където командваше силно респектираните от нея млади прислужнички или проблясващата й игла изтриваше сълзите, причинени от случайно настъпен подгъв или волан.

— Искаш ли да говоря на твоите момичета, Шеба? — предложението на Енсън беше част от ритуала.

— Много щедро от ваша страна, г-н Енсън. — Кралицата извиси глас. — Хей, момичета!

От задната стая за почивка, където дори и Джосая Енсън не се осмеляваше да влиза, се появиха две чернокожи момичета с чисти шапчици и престилки и направиха несръчни реверанси.

— Това тук са Виола и Розали, гос’ин Енсън. Те работи в хотел, но всъщност те дъщери на Сили, коя готвачка за господарката Джозефин Гримбал. — Джосая Енсън кимна в отговор на идентификацията. — Майка ви прави най-хубавото рагу от стриди в Чарлстън, момичета. Използваме рецептата й за закуската след бала. Постарайте се да не я посрамите. Слушайте каквото ви казва Шеба.

— Да, сър — с треперлив глас откликнаха момичетата, почти смазани от бремето на такава отговорност.

Прибавяйки по този начин още едно оръжие в арсенала на Шеба, г-н Енсън беше свършил работата си. Погледът му премина бързо през масата, върху която бяха наредени кърпички, фиби, тоалетна вода, гребени и четки за коса и един голям мускал с ароматни соли. На един от первазите бяха поставени свещ и малка кошница, пълна с патешки пера. Ако заради линията на нечий тънък кръст, пристегнат здраво, се стигнеше до припадък, опърлено перо щеше да подейства мигновено като цяр, ако се размаха под носа на пострадалата.

Следващото си задължение Джосая Енсън харесваше най-много. Излизайки от дамската гардеробна, той взе дългата бамбукова пръчка, подпряна до вратата й. В края на пръчката перпендикулярно беше закачена свещ. Г-н Енсън запали свещта с клечка кибрит и влезе в извисяващите се сенки на входната зала. Една по една той допря пламъка й до свещите, поставени в златистите кристални свещници, закрепени от двете страни на огромните прозорци, гледащи към портала и улицата. На празника на Св. Сесилия газовите горелки се затваряха и над тях се слагаха поставки за свещи. Отражения във всички цветове на дъгата, хвърляни от призмите на стъклата, танцуваха и потъваха в дълбочината на зеления цвят на магнолиевите листа, разперени зад тях. Г-н Енсън изкачи бавно полукръглото стълбище от дясната си страна, палейки свещите по стената. В края на стълбището широк балкон с перила го свързваше с неговия близнак покрай отсрещната стена. На потъмняла златна верига близо до балкона висеше масивен бронзов полилей. Джосая Енсън мина близо до него през отворените крила на вратата на балната зала. Заля го миризмата на прясно набрана зеленина и стойката на стария човек се поизправи.

Всяка година се развълнуваше по същия начин, когато достигаше до залата на бала. Едва доловимата парливост на тъмнината се беше запазила съвсем същата, както преди двадесет и пет години, когато той за първи път изпълняваше функциите на президент на Обществото. Тогава беше само на петдесет и две — истински младеж, както сега му се струваше. Всяка година в този момент той изпитваше тогавашната си младост. Заличаваха се годините, изтекли оттогава, и промените, които бяха донесли, и за един кратък миг той отново беше млад и силен, готов да изтърка подметките на лачените си обувки в една нощ на танци. Г-н Енсън си позволи една много тиха въздишка. След това продължи с изпълнението на задълженията си.

Когато излезе от балната зала, той се спря в коридора, за да хвърли дълъг, критичен поглед. Дузините свещи в полилеи и стенни свещници осветяваха меко и затопляха елегантното старо помещение. От всяка страна стояха по пет огромни набраздени колони, отдалечени на четири метра от стените и на дванадесет една от друга. Дебели гирлянди се виеха около тях, за да скрият ронещата се боя. През равни интервали от време зеленината се окичваше с восъчнобели Алба пления — най-свършената и дискретна разновидност на всички камелии. Гроздове от бели камелии бяха мушнати и в бръшляна, обикалящ издигнатата платформа за музикантите, и в меката папрат, отбелязваща местата, където върху маси отстрани на оркестъра щяха да бъдат поставени купите с пунш. Познатите позлатени столове бяха наредени по дължината на страничните стени, като приглушената светлина милостиво скриваше поправките и отлюспващата им се позлата. Изглеждаше сякаш паркетът живее свой живот: отражения на пламъците — дълбоки, загадъчни и живи, се издигаха от най-долния от шестте пласта прясно нанесен восък. Г-н Енсън присви очите си. Пламъците танцуваха и балната зала изглеждаше точно както е изглеждала. Преди.

Той провери как са поставени и излъскани проблясващите бронзови резета, които придържаха вратите отворени. След това зачака. Няколко секунди по-късно чу четирите тона на звъна на часовника на „Св. Михаил“. Звънът се повтори. После отново. Движеше се точно по разписание. Запали двадесет и четирите свещи на полилея, закачен над балкона. Точно когато свърши, той дочу стъпките на Барнуел Гибс, следван от кухненските съдове.

— Надявам се, че не си съсипал пунша, Барни — каза г-н Енсън, както всяка година в девет часа и четиридесет и седем минути.

— Ами, Джосая, ти като президент имаш задължението да го дегустираш — отвърна Гибс с останалата част от паролата. Процесията от сервитьори премина покрай двамата старци, носейки табли с маши за пунш, вафли, осолени печени орехи, сандвичи с пастет от скариди и препечени филийки с накъдрено сирене. Последните двама от тях, носещи грамадните, дълбоко гравирани сребърни купи за пунш, се спряха. Г-н Енсън повдигна пълната лъжица от едната купа, изсипа половината й съдържание в устата си и преглътна.

— Ммм. Брендито на Хенри става по-хубаво с всяка година.

— Така обикновено се получава с брендито, Джосая — каза сухо Гибс. — Одобряваш ли?

— О, да. — Г-н Енсън махна на сервитьорите да отиват в балната зала.

С помощта на Гибс г-н Енсън завърза златното въже и бавно го отпусна, така че тънкият като паяжина бронзов глобус се провеси в центъра на входната зала.

Барнуел Гибс отиде в балната зала, за да провери дали масите за сервиране са подредени съвършено, а г-н Енсън слезе по стълбите надолу. Той се размина с музикантите, но те не се спряха да побъбрят с него. Бяха закъснели с четири минути.

Джосая Енсън зае мястото си пред стъпалата, готов да посреща приятелите си. Вратарят, с цилиндър на главата, точно толкова стар и черен, колкото и Метю, докосна за поздрав ръба на шапката си, после застана на поста си.

От камбанарията на „Св. Михаил“ се разнесоха нежни звуци. Беше десет часът. Закрит файтон спря на определеното за тази цел място до бордюра пред входа. Прошумоляха поли, докато дамите с помощта на своя кавалер слизаха от файтона. Г-н Енсън пристъпи напред, за да целуне ръка на дебютантката в обществото и нейната майка. Очите на младото момиче бяха широко отворени, уплашени и щастливи, точно каквито винаги са били очите на една дебютантка. Изящната й бяла рокля се разстилаше над широкия обръч на кринолина й точно както трябва да бъде. За Джосая Енсън в този момент се съдържаше толкова свежест и красота, както при посрещането на която и да е срамежлива млада дама.

— Добре дошли — каза той с усмивка.

На „Шарлот стрийт“ в грамадната, студена гостна стая Люси се въртеше в самотен танц под звуците на музика, която сама си тананикаше. Не я притесняваше, че ще пропусне бала тази година; догодина Пини щеше да ескортира нея и Елизабет. И тогава щяха да танцуват заедно шестнадесетия танц, да обявят пред всички любовта си и да приемат поздравленията на приятелите си за тяхната сватба.

Междувременно тя се радваше на неизмеримото щастие да наблюдава трансформацията у Пинкни. Тя притвори очи, както си валсираше, и видя скъпото лице. То се беше променило за десетте седмици, през които бяха вече сгодени. В очите му гореше вътрешен огън, а в усмивката и линията на профила му имаше някаква страстна чистота. Той изглежда, помисли си Люси, така, както тя винаги си беше представяла, че изглеждат ангелите. Осветени отвътре от духовен пламък.

Пини се усмихна, когато тя му каза, че й напомня на ангел.

— Далеч съм и ще бъда далеч от такова нещо, обеща й той.

Той се съгласи, че вътре в него има огън, но че това, което тя виждаше, беше енергия и вълнение.

— Сега имам нещо, което да очаквам — каза просто той. — По-рано нямах. Занимавах се всеки ден с работа, която мразех, и се прибирах в къща, обитавана повече от призраци, отколкото от мен. Нямах планове, само чаках. Сега има толкова много за вършене, толкова много за постигане. Дори ми харесва бизнесът с тор, защото скоро ще ти осигурява по-лесен живот.

Сега Пинкни имаше планове — толкова много, че понякога влизаха в противоречие един с друг. Той изливаше мечтите си в скута на Люси като от рог на изобилието. Тя ги съчетаваше със своите собствени. През месеците на най-разточителното избуяване на цветята — най-красивата пролет в живота им, по тяхно общо мнение — те си играеха на мечти. До идването на лятото въздушните им кули се превърнаха в изгладена картина на бъдещия им живот. После споделиха крайния резултат с Джосая Енсън и Елизабет, които бяха част от съвършенството му. Като всички истински влюбени Люси и Пини искаха да обвият близките до сърцата им хора в щастието си.

Пинкни беше говорителят.

— Всичко сме премислили — каза той — и няма да допуснем възражения от никого. Особено от теб, братовчеде Джосая. — Той се усмихна на г-н Енсън, за да предотврати всяко съмнение за обида, произтичащо от думите. — Възнамеряваме да бъдем най-щастливото семейство в Чарлстън.

Г-н Енсън щял, разбира се, да живее при тях. Щял да разполага с голямата спалня на втория етаж, използвана в момента от Пини. Елизабет щяла да запази царството си на третия етаж заедно с Кетрин и Трад.

Пинкни направи знак с ръка, за да спре въпросите, преди да е свършил.

— Докато Елизабет е на Острова с децата, Люси ще ми покаже как счита, че трябва да се подреди старото отделение за слугите над кухнята. Там ще бъдат нашите дневна и спалня. През лятото ще има достатъчно време всичко това да се направи, докато Трад не се върти наоколо, опитвайки се да глътне всеки пирон, който намери на пода. Няма да има място за Хати и Клара, разбира се, но Хати отдавна трябваше да престане да работи, а на Клара може да се увеличи заплащането, така че да живее при една от дъщерите си и да идва само през деня. Вече говорих с нея и тя е доволна до немай-къде. Естел ще дойде с Люси. Тя вече има къде да живее, така че това не е проблем.

Умът на Елизабет беше зает с преценяването на варианти. Естел беше бавила малкия Ендрю. Можеше да бъде добра бавачка за Трад. Но ако Делия пожелаеше тази роля, се ползваше с предимство. Във всеки случай щеше да се освободи от Хати, и то с радост. Старата жена се оплакваше все повече и повече. Трад й идваше прекалено много. Пенсията й щеше да я направи кралица измежду роднините й на остров Джеймс. Тя със сигурност щеше да отиде да живее там… В един момент разбра, че всички гледат към нея в очакване да каже нещо.

— Мисля, че планът е чудесен — каза тя.

Те всички мислеха така.

Елизабет и децата се преместиха на остров Съливан на първи юли. Както винаги правеше, Елизабет се закле да не се разделя с хладния океански бриз, преди да стане време за церемониалното завръщане в града в края на септември. Тази година обаче, изглежда, имаше по-спешни задачи за вършене в града. На третото пътуване тя си призна със смях, че всъщност си търси извинения, за да може да вижда как върви работата с префасонирането на кухненската постройка.

А имаше и неин специален проект, който работниците изпълняваха. Пинкни се беше съгласил, че „след като, така или иначе разполагаме с достатъчно дърводелци и неизползван дървен материал“, нямаше пречка да се направи люлка за Кетрин.

— Толкова завиждах на Керълайн Раг за нейната. Стюарт счупи нашата, преди да порасна достатъчно да си играя с нея.

Така че строителните работи трябваше да изчакат, докато бъде завършена изненадата за Кетрин. На верандата на всяка къща в Чарлстън, в която имаше деца, беше поставена по една такава люлка. Конструкцията й беше проста й дълга, дебела борова дъска се закрепяше между две яки странични опори. Дебели клинове я предпазваха от изхлузване от широките отвори, пробити за нея в опорите. Пространството около краищата на дъската в отворите й позволяваше да се движи свободно нагоре и надолу, произвеждайки в същото време тракащи звуци, способни да задоволят потребностите на всички малки деца от такива. Дъската беше леко вгъната в средата, достатъчно ниско, за да може детето да седне и да се люлее, подскачайки все по-високо след всяко поредно люшкане, докато накрая изхвръкваше във въздуха, за да се озове триумфално отново върху люлката или пък позорно на пода. Играта не беше по-опасна от която и да е друга, свързана с движение, и в дъждовни дни осигуряваше изразходване на натрупана енергия, която не можеше да си намери отдушник извън къщи.

Работниците свършиха отлична работа, изстъргвайки дъската с пясък до копринена гладкост и боядисвайки я в традиционния тъмнозелен цвят. На мястото за сядане бяха поставени четири последователни възглавнички. Малкото дупенце на Кетрин беше защитено от набождане на трески.

Когато никой не ги виждаше, Пинкни и Люси пробваха поотделно люлката. В младостта си и двамата бяха шампиони по люлеене.

Елизабет й направи внимателен оглед при следващото си посещение в града.

— Идеална е — обяви тя. — Слушайте само как трака! Кетрин ще бъде на седмото небе… Не беше ли добра идеята ми, какво ще кажете? Много обичам да давам идеи.

Пинкни се изхили.

— Толкова се радвам, че Елизабет ми помага. Вие мъжете изобщо не знаете как да направите една къща годна за живеене. — Погледът, който придружаваше обидата, беше толкова пълен с обич, че на Елизабет й се прииска да ги прегърне и двамата.

Нововъведенията в къщата бяха наистина интригуващи, но тя всъщност идваше в града, за да бъде близо до тях двамата. Те я караха да се чувства добре. Люси и Пини й бяха повече като родители, отколкото нейните истински. Те я бяха отгледали. Сега, когато животът й беше в руини, у нея звучеше ехото на момичешките й години, в които те деляха щастието си с нея. За кратко тя отново беше станала Лизи Трад, за която се грижеха и чието бъдеще предлагаше най-различни възможности.

Тя все пак не допускаше да проникне докрай в собствените си мотиви. Щеше да й се наложи да се презре за егоизма си и да ги остави сами да бъдат свидетели на материализирането на мечтата им в тухли и хоросан. Тя си повтаряше, че само се опитва да им бъде от помощ, и предлагаше съвет за всяко решение.

В края на август се появи там с идея, която Люси поздрави като блестяща. Джосая Енсън беше предложил цялата мебелировка, намираща се в къщата на „Шарлот стрийт“. Новите стаи бяха завършени. От шестте помещения за прислугата, които се намираха там преди това, бяха изградени две светли, големи помещения. Но те не приличаха на огромните пространства в къщата на Енсънови. Таваните бяха по-ниски, прозорците и вратите бяха по-малки, всички пропорции бяха съвсем различни.

— Не знам как би могло да изглежда всичко това — проплака Люси. — Ще трябва да подбирам — със сигурност няма място за всичко. Не зная откъде да започна.

— Съмървил — каза Елизабет. — Леля Джулия подреди малката къща на Стюарт с мебели от нейната на „Шарлот стрийт“. Там трябва да е съществувал същият проблем. А къщата на Стюарт има много приличен вид, като се изключи домакинстването на Хенриета.

— Елизабет!

— О, не ме „елизабетосвай“, Пини. Знаеш, че е вярно. Не харесваме Хенриета по-малко заради това. И не е необходимо да се пази лоялност към фамилията. Люси също е от фамилията. Тя също има право да знае всичко.

— Добре — каза Пинкни, — предавам се. Ще пиша днес на Стюарт и ще го попитам кога можем да отидем там.

— Никакви такива превзетости няма да вършиш, скъпи братко. Още сега ще отидеш до „Броуд стрийт“ и ще му телеграфираш. Няма защо да се губи време.

Два дни по-късно Люси и Пинкни взеха сутрешния влак за Съмървил.

Стюарт ги посрещна в искрящо зеленото си ново съри. Той целуна Люси по бузата, сякаш вече му беше снаха, и това направи празничното й настроение още по-приповдигнато. Тя не познаваше много добре този пораснал Стюарт. Хенриета й беше почти непозната. Искаше й се да види къщата, а още повече й се искаше да се сприятели с този клон от фамилията на Пинкни. Тя щеше да бъде част от тяхната фамилия също, след три месеца.

Последвалите думи на Стюарт изпариха част от ентусиазма й да опознае по-добре роднините на Пини.

— Леля Джулия е у дома — каза той, — и съвсем се е вкиснала. — Люси, както по-голяма част от хората, се стряскаше от Джулия Ашли.

— О, Господи — каза Пинкни. — Трябваше да ме предупредиш. Щяхме да дойдем в друг ден. Какво я е подлудило този път?

— Бедната има абсцес на един от зъбите си. С първите лъчи на слънцето подкара от имението към зъболекаря. А той се оказа на риболовна експедиция. Трябва да се върне по обяд. Мисля, че в случая той се нуждае от предупреждение. Знаеш възгледите на леля Джулия по отношение на мъжа и работата му. В тях не се включва възможност за затваряне на кабинета през работно време и отиване на риболов.

Празничното настроение на Люси съвсем изчезна.

Подцени Джулия Ашли. Въпреки подутата си буза Джулия с нищо не показа, че има някакъв проблем. Тя поздрави Люси с усмивка и съсредоточи вниманието си върху предизвикателството по обзавеждането на новите стаи. Джулия имаше също оформени възгледи и по въпроса за самодисциплината във връзка с физическата болка. Люси все още изпитваше напрежение от присъствието й, беше и очарована. Наложителното отношение на Джулия към нея беше очевидно и проницателните й решения по отношение на вътрешното оформление бяха точно това, което Люси искаше да научи. Тя започна да си мисли, че Джулия изобщо не е страшна.

Тогава стана свидетел на едно от гневните избухвания.

Стюарт откара леля си до зъболекаря, докато останалите обядваха. Самодисциплината на Джулия не се простираше чак до опит да се храни. Върнаха се преди приключването с първото ястие.

— Още ли го няма, лельо Джулия? — Гласът на Хенриета трепереше от страх, докато задаваше въпроса. Джулия беше почервеняла от гняв.

— Има го. Освен това е най-големият глупак, който Бог някога е създал. Невежо магаре. Искаше да извади зъба ми. Отивам в Чарлстън. Зъболекарят там също е глупак, но той поне има достатъчно акъл да върши това, което му казвам, вместо да се опитва да спори с мен. На шестдесет и девет години съм и все още всеки мой зъб е на мястото си. Никакви шимпанзета, уловили една торба речна риба, не ще докоснат и един от тях. Това, от което се нуждая, е ланцет, а не чифт ръждясали клещи.

— Нуждаеш се от лед, докато дойде време за влака, лельо Джулия. — Пинкни излъчваше съчувствие, но и непоколебимост. — Каквото и да твърдиш, не можеш да си позволиш да яздиш кон.

Джулия се съгласи да вземе влака. Отказа торбичката с лед.

— Ще пийна малко вино, Хенриета. То охлажда нервите ми по-добре от леда. Престани да се мотаеш около мен и седни да ядеш, преди обедът ти да е изстинал.

Всички приключиха с яденето толкова бързо, колкото разрешаваше вежливостта. След което с разочарование научиха, че трябваше да запълнят още един час до заминаването на влака.

— Защо не заведеш хората да видят смешната дупка, Стюарт? — каза Хенриета.

Пинкни и Люси заявиха, че са силно заинтригувани. Не беше толкова лесно да се убеди Джулия. Тя изисква първо разяснение на понятието „смешна дупка“.

— Точно в средата е на „Мейн стрийт“ — обясни Стюарт. — Най-странното нещо, което някога сте виждали. Вчера следобед тя просто изригна без никаква причина. Кларънс Елджинс, простичък човек, който се мотае около съда за милостиня, вчера влетя в сградата, пищейки, сякаш дяволът беше по петите му. Имайки предвид какъв е Кларънс, никой не се трогна особено от историята, която разправи. Но после в един момент ищецът надзърна през вратата и — ето ти: Кларънс казваше истината. Фонтан от вода и пясък бликаше на височина четири метра и половина, право от средата на улицата. След може би двадесет минути това нещо изчезна. Сега там има дупка — не много голяма, но дълбока като кладенец. Знаете какво е в Съмървил — нямаме много забавления. Целият град се извървява покрай дупката, надявайки се, че скоро пак ще избликне.

Джулия изсумтя.

— Не мисля, че ще се присъединя към тях. Виждала съм кладенци.

Стюарт погледна многозначително Пинкни. Докато дойде времето за влака, Люси и Хенриета не позволиха да се възцари тишина с оживено обсъждане на всевъзможни теми.

[1] Официален празник в САЩ в памет на първите колонизатори в Масачузетс; празнува се в последния четвъртък на ноември. — Б.пр. ↑

51.

Димът от пурата на Пинкни се издигаше право нагоре. Не подухваше никакъв ветрец, дори на верандата на втория етаж, където седяха той и Джулия. Беше тъмно, което създаваше илюзия за прохлада, но въздухът беше лепкав. Той си помисли дали да не свали вратовръзката и яката си, но изостави идеята. Знаеше, че Джулия нямаше да одобри това. Наклони креслото си към парапета. Дотолкова неофициалност беше разрешена.

„Св. Михаил“ удари за три четвърти час.

— Почти е десет — каза Джулия. — Трябваше да съм си легнала. — Но не се помръдна. Твърде горещо беше за извършване на каквото и да е движение.

— Защо не прекараш една-две седмици с Елизабет на крайбрежието, лельо Джулия? Ще ти се отрази добре.

— Не ме глези като стара жена, Пинкни. Нищо ми няма, след като ми махнаха абсцеса. Ще се кача в зори на първия кораб за имението. Утре е първият ден на септември, а имам да се оправям с реколта.

Пинкни се усмихна вътрешно. Колкото повече остаряваше Джулия, толкова по-централно място в живота й заемаше оризът. Тя нямаше миг покой, докато всичко не се ожънеше и складираше. Цял ден не беше могла да си намери място. Не толкова от болка, колкото от необходимостта да се отдели от полетата си, точно когато оризът беше узрял.

— Лельо Джулия, кажи си истината. Ти си мислиш, че оризът ще престане да расте, ако не си там, за да го насърчаваш. — Тонът му беше пълен с топлота, нежно закачлив. Той беше изключително привързан към неуморимата си леля.

От тъмнината му отговори стържещ кикот.

Столът на Пинкни се хлъзна няколко сантиметра напред от ъгъла, който му осигуряваше стабилност, и той премести тежестта си, за да балансира.

— Какво беше това? — каза Джулия.

— Краката на стола ми се изместиха.

— Били са опрени на перилото, предполагам. Вероятно си свалил яката си… Каква разпуснатост! Добре ще е да провериш да не са ти изгнили колоните на приземния етаж. Цялата веранда се разтърси след това подхлъзване. Не можеш да допуснеш къщата ти да се срути, докато караш медения си месец в слугинската част.

— Да, госпожо. — Гласът му беше хрисим.

— Харесва ми младата жена.

— Люси е изключителна. Аз съм човек с голям късмет.

— Е, ти го заслужаваш. Попитай я какво иска за сватбен подарък. Няма смисъл да ви давам още мебели.

Пинкни беше толкова удивен да получи комплимент от Джулия, че се закова изправен в стола. Краката на стола му шумно тупнаха на пода.

Сякаш като резултат от удара се освободи чудовищна енергия. Верандата се наклони, след това се изправи с движение, което го изхвърли от стола му върху скърцащите дъски на пода. Той усети как те се разпадат под него, чу ги как се натрошават. Над този шум той чу писъка на Джулия. Отвъд пронизителния му звук камбаната на „Св. Михаил“ задрънча в объркан ритъм. Пинкни чу собствения си вик, но не можа да различи никакви думи. После всички звуци се изгубиха в дълбок, всепоглъщащ грохот; стените на къщата се люлееха.

Целият град стенеше като живо същество, измъчвано от непоносима болка. Върховете на църковните кули, които единствени разсичаха линията на небето, се люшкаха като часовникови махала и камбаните им биеха в гневен протест. Дървените постройки скрибуцаха в агонизиращ писък, тухлени комини се тресяха като детски кубчета, изпускайки облаци мазилка сред трясъка от разрушението си. В „Св. Михаил“ пукнатина пробяга точно през средата на главното тяло на църквата. Подът се разтвори, балконите се наклониха надолу и огромната, извисяваща се в небесата камбанария се отпусна с гигантска, кънтяща въздишка, потъвайки двадесет сантиметра в тресящата се земя.

В кулата на камбанарията стражът, оглушен завинаги от големите бронзови камбани, се залепи отчаяно за перваза на един от прозорците. Пред невярващите му очи аркадата на градския съд се заклати като купчина плочки за домино. След това се изкривиха каменните му стени; извивайки се бавно, те се отдалечиха една от друга. Корнизът се изнесе напред като гребена на разбиваща се вълна и цялата сграда се сгромоляса сред унищожителен тътен.

В Съмървил загадъчната дупка беше изчезнала, погълната от осем метра широката бездна на мястото, където някога се намираше „Мейн стрийт“. Високите борови дървета, за които всички милееха, се сгромолясаха върху улици и къщи, а дълбоките им корени сякаш викаха, откъсвайки се от черната земя.

Вековният ритъм на прибоя на остров Съливан се наруши, заменен от объркана мозайка от грамадни, разпенени вълни, достигащи хоризонта и отвъд него. Високите подпори на къщите се килнаха и всичко останало в тях се хлъзна пияно към портите им и мърдащите пясъци около тях.

В девет и петдесет и две трусът престана също така внезапно, както беше започнал. Беше продължил само седемдесет секунди.

В Чарлстън се възцари нереална тишина, накъсвана само от странните далечни шумове на единични тухли, струпващи се върху могилите от срутен и натрошен камък. После градът се изпълни със звука на хиляди тичащи, залитащи несигурни хора. Повечето от тях бяха легнали да спят по-рано и сега приличаха на сомнамбули — зашеметени, неразбиращи, бягащи от домовете си, които бяха престанали да им бъдат подслон, търсейки безопасност далеч от тресящите се стени, падащите тавани и експлодиращите прозорци. Инстинктът им заповядваше да тичат и те го правеха, твърде шокирани, за да могат да говорят или да викат. Можеше да се чуе само по някой неразбираем, неволно изпуснат приглушен стон. И шляпането и хрущенето на боси стъпала по засипаните с чакъл и стъкла улици.

Потокът им се изля в търговската част на града към широките поляни на парка Уест Пойнт; „Мийтинг стрийт“ се изпълни с човешки фигури, подобни на призраци в дългите им бели нощници и пижами. Те залитаха с протегнати напред ръце в тъмнината, която още повече увеличаваше страха им.

В двора на къщата на семейство Трад Джулия Ашли лежеше между развалините на срутилата се веранда и мъртвите й очи се взираха ядно в безлунното небе. Никой от оцелелите, минаващи оттам, не можеше да я зърне. Или да чуе отпадащия глас на Пинкни Трад, зовящ „Люси, Люси, Люси!“, докато тялото му изпусна последния си дъх.

В жилищната част на града бягащите хора намериха открито пространство в паркове и железопътни станции. Люси Енсън се опитваше да си пробие път срещу потока им, за да се добере до Пинкни.

— Моля ви! — повтаряше тя непрекъснато — пуснете ме да мина!

Оглушалата тълпа обаче я притискаше назад. Безкрайни минути тя се бори да си пробие път, но в един момент сърцето й натежа без капчица живот в гърдите й и тя разбра, че Пинкни е мъртъв. Тогава се остави да бъде повлечена, без да я е грижа какво ще се случи с нея.

Вторият трус настъпи точно в десет часа и възвърна гласа на тълпата. Хората се хвърляха с писъци върху тресящата се земя и покриваха глави с ръцете си. Земята под тях се люшка в продължение на по-малко от минута, доразрушавайки това, което беше оцеляло след първия трус. Огромните колони пред входа на Ирландската зала паднаха върху разкъсаната трамвайна линия на „Мийтинг стрийт“, а покривът на галерията се сгромоляса върху излъскания мраморен под. Камбаните повториха ужасяващата си какофония като при първия трус. На „Броуд стрийт“ избухна резервоарът на газ и огнена колона освети скупчилата се, пищяща тълпа.

Когато люлеенето престана, хората се изправиха несигурно на краката си и продължиха да тичат към парка, все така пищейки ужасено.

На остров Съливан нямаше парк. Елизабет беше притиснала хлипащите деца до себе си, покрила с тялото си техните върху скърцащия пясък в безсмислено усилие да ги защити, очаквайки бездънния океан да бъде изхвърлен от коритото си.

Хенриета Трад се опитваше да успокои малките си момчета.

— Ето, ето, всичко свърши — лъжеше тя. — Помогнете ми сега за татко. — Тежкото тяло на Стюарт беше още по-натежало в безчувствеността си. Главата му беше окървавена и обезформена от паднала от покрива греда. Децата дърпаха краката му, докато Хенриета придържаше главата му на гърдите си и заедно по този начин го извлякоха в центъра на градината.

В течение на нощта земната маса се пренагласяваше в нови образувания на единадесет километра под повърхността. Още седем труса нанесоха ударите си върху отслабените стени, давайки своя принос към разрушението. Тишината след всеки трус беше не по-малко осезаема, отколкото след първия. У хората не беше останала сила дори да викат. Когато слънцето изгря над разбиващите се с неукротима ярост вълни в пристанището, хората по парковете посрещнаха светлината му с подивели, невиждащи погледи. Много от тях бяха повярвали, че е дошъл краят на света — в мрака, върху стенещата земя. Последното силно разлюляване започна, когато вече се беше напълно развиделило — в осем и тридесет сутринта. Часовете минаваха един след друг с движението на слънцето по едно подигравателно красиво, безоблачно синьо небе, докато хората намериха смелост да изоставят сигурността на откритото пространство, молейки се земетресението да е окончателно отминало.

Бяха живи и съзнанието за това ги изпълваше с благоговение. Бяха преживели щурма на самата земя. Нищо в хронологията на катастрофите, сполетели града, не можеше да се сравнява с катаклизма, разтресъл домовете и живота им в техните основи. Те преоткриха тогава дадената им способност да говорят, чрез която можеха с несдържана радост да поздравят другите оцелели като тях и да благодарят за чудото, че все още могат да се прегърнат един другиго и да изразят радостта си от това, че приятелите и семействата им са между живите.

След това закуцаха с нарязаните си, кървящи стъпала по улиците, за да разберат дали все още имат домове.

В жилищната част на Чарлстън хора се заизмъкваха, залитайки, от парковете и железопътните депа. Всички бяха толкова зашеметени, че не обърнаха внимание на бледата жена между тях, чиито очи изглеждаха, сякаш беше видяла с тях деветия кръг на ада. Люси Енсън. Тя беше обхваната от ужас, чиято причина единствена знаеше, пред които страховете на нощта на трусове оставаха в сянка. Сърцето й казваше, че Пинкни е мъртъв. Свръхестествената връзка между неговите мисли и нейните беше разкъсана; за това не можеше да има друго обяснение.

И все пак тя трябваше да се увери. Душата й в най-дълбоките си измерения отказваше да приеме загубата. Вътрешен глас й нашепваше сладка серенада от обещания, която я подтикваше да търси, да провери… „Наранен е, но не е убит. Мислите му не могат да достигнат до теб, защото той е в безсъзнание. Не защото е мъртъв. Не може да е мъртъв. Не е възможно!“

Тя замънка тези думи, превръщайки ги в ритъм на движение за препъващите си крака: „Не е възможно, не е възможно, не е възможно, не е възможно…“ Думите бяха изгубили за нея всякакво значение, но тя продължи да ги повтаря, докато устата й изсъхна и устните й се напукаха. След това продължи да ги повтаря в ума си, докато извървяваше безкрайни километри на болка, разрязвайки и охлузвайки краката си на чакъла, разкъсвайки нощницата и ръцете си, когато се налагаше да се катери през коварни нестабилни хълмове от срутени или срутващи се стени. По главата и тялото й се наслои мазилка, покривайки я цялата с бяло, върху което се червенееха само петната кръв от раните й. Тя приличаше на призрак, материализирал всичките й страхове, и другите оцелели се отдръпваха от пътя й, за да мине.

Беше късен следобед, когато тя премина през изтръгнатата желязна врата на градината на Традови. Слънчев лъч беше паднал върху покритата с прах червенокоса глава на Пинкни. Люси залитна към изкривеното в игриви извивки желязо.

— Не! — раздра гласът й небесата. — Не! — прошепна тя на това, което виждаха очите й.

Надеждата в нея не умираше. Повторението на собствените й безсмислени думи я беше накарало да повярва в тях.

— Не е възможно да е мъртъв! — извика тя и се хвърли към него, без да забележи тялото на Джулия Ашли, дори и когато се препъна в протегнатата й ръка. Очите на Пинкни бяха затворени като лицето на спящо дете. Люси се спусна към него, без да обръща внимание на развалините наоколо. — Пини, миличък, Люси е тук! Сега ще се оправиш! Събуди се, любов моя! — Тя се отпусна на колене до него и взе ръката му в своите.

Студената й безжизненост проникна до самата сърцевина на съществото й, но тя продължаваше да отказва да приеме истината. Мърморейки нежни думи, тя разтърка дланта, опитвайки се да я стопли.

Най-накрая ужасяващата й отпуснатост стигна до съзнанието й. Тя се отдръпна, отхвърляйки ръката на Пинкни, и се вгледа в спокойните черти на лицето му.

Почувства как душата й изгаря от болката на загубата, после я възпламени агонизиращ гняв.

— Събуди се! — изкрещя тя. — Нямаш право да ме изоставяш по този начин, след като чаках толкова години. Казвам ти, не можеш! — Тя се хвърли върху него и кървящите й ръце заудряха вкочаненото му тяло, докато изтощението я спря.

След това вече можа да заплаче, притискайки главата му, пощадена от раните на разрушението, към дрипите, покриващи гърдите й, а устата й да целува праха по косата му, скована от полепналия по нея хоросан.

Когато сълзите й пресъхнаха, тя внимателно постави главата му върху островче трева, което преди това разчисти от праха и отломъците. Седна тихо и неподвижно до него. Всичката й ярост и мъка за момента бяха изразходвани; не чувстваше нищо, освен безкрайна и безгранична пустота.

Д-р Де Уинтър я намери там.

— Остави го, Люси — каза той. — Аз ще се погрижа за него. Имаме нужда от помощта ти за г-н Джосая.

Г-н Енсън беше застанал сред развалините на Ирландската зала. Очите му бяха безизразни и объркани.

— Трябва да запаля свещите, но стълбите ги няма. — Интонацията му беше като на объркано дете. Треперещите му ръце държаха износените му лачени обувки за танци.

Люси постави ръцете си върху раменете му.

— Балът не е тази вечер. Предполагам, че сте се объркали с времето. Елате, г-н Джосая. Предполагам, че сте се объркали с времето. Да си вървим вкъщи.

Д-р Де Уинтър беше намерил отнякъде кон.

Чернокож мъж, минаващ оттам, спря и му помогна да качи г-н Енсън на неоседлания му гръб.

— Не мога да отделя време, за да го водя — каза Де Уинтър. — Има ранени, които се нуждаят от доктор. Ще се справите ли сама?

— Да, докторе, ще се справя. — Гласът на Люси прозвуча рязко. — Имам богат опит.

Конят затропа бавно към жилищната част, заобикаляйки препятствията, през които Люси се беше катерила. Беше стар кон и не създаваше затруднения. Единственият случай, в който показа плашливост, беше, докато минаваха по „Маркет стрийт“ и пронизително изсвирване проряза въздуха. Но дори и тогава той само пристъпи леко настрана, след което възобнови летаргичния си ход.

Това изсвирване възвести пристигането на ферибот от отсрещната страна на протока Купър. Той газеше опасно ниско в неспокойната вода, претоварен с евакуиращи се от остров Съливан. Между тях бяха Елизабет и децата й. Очите им бяха хлътнали и нервите им бяха опънати като на всички останали пътници. Кетрин и Трад бяха спали пълноценно следобеда, но бяха уморени от дългия преход до пристана в края на острова и пътуването през реката на претъпкания кораб. Елизабет беше изцедила сетните си сили. Не беше мигвала в продължение на тридесет и шест часа.

Когато вече можеха да се видят разрушенията в града, децата започнаха да плачат. Елизабет бръкна дълбоко в запасите от свръхчовешка енергия, която само майките притежават, за да намери сила да придаде на гласа си лек, весел тон.

— Какъв шум вдигате само — каза тя, навеждайки се между тях. — Кетрин, ти ще се качиш на гърба на мама да си поиграем на конче. Трад, за теб ще направя торба на кенгуру в полата си. Така ще се придвижим до вкъщи за нула време. Изправяйки се тежко с кикотещите се деца върху си, тя се отправи към „Мийтинг стрийт“.

Колкото и да е странно, в случая й помогна изтощението. Беше достигнала до състояние на безчувственост, което й пречеше да усеща тежестта на децата или да осъзнае мащабите на катастрофата, превърнала някога познатите улици в непривичен пейзаж. Не мислеше за нищо друго, освен как да постави единия си крак пред другия, крепейки скъпоценния си товар по дългия и уморителен път в сгъстяващата се тъмнина, сред която за ориентир й служеше бялата стрела на кулата на „Св. Михаил“.

Всеки момент щеше да се строполи, когато д-р Де Уинтър я видя да минава покрай църквата. — Той извика „Елизабет!“, но тя не го чу. Той изтича на улицата с протегнати ръце, за да я спре. Тя го гледаше невиждащо, докато той отделяше Кетрин от нея.

— Последвай ме — каза Де Уинтър — не е далеч.

Той ги заведе до импровизирания лагер в района на шотландската църква. Жени раздаваха кафе и гореща супа от тенджери, окачени над малки огньове. Мъжете, които работеха на групи за разчистване на улиците и проверяване сигурността на оцелелите къщи, се редяха, за да получат канче димяща течност, изгълтваха я и се връщаха към задачите си. Разпръснати из двора, деца и стари спяха върху дълги пейки, издърпани от сградата на църквата.

— Ето пейка за теб — каза д-р Уинтър. — Настани се с децата, докато отида да предупредя Кити, че сте тук. Тя ще ви донесе малко супа.

— Благодаря ти, Джим — каза Елизабет. Тя направи това, което й беше казано, твърде уморена да задава въпроси.

— Донесох ти също малко кафе — прошепна Кити де Уинтър. — Погледни дечицата — спят като ангелчета. Могат да изядат супата си по-късно. Ти също трябва да си починеш, Елизабет. Има място на онази пейка до огъня.

Елизабет докосна ръката на старата си приятелка.

— Благодаря ти, Кити. Ще намеря Пини и ще му кажа, че сме добре. Той вероятно се е побъркал от тревога. Тогава ще легна да се наспя, както никога досега.

Начинът, по който Кити замълча, пресече изтощението на Елизабет. Изведнъж тя се разсъни напълно.

— Какво има, Кити? Ранен ли е Пини? — Елизабет се наведе близо до лицето на Кити, опитвайки се на слабата светлина на далечния огън да разчете какво е изписано на него. Това, което видя там, я накара да потрепери. Тя скочи на крака.

— Чакай! — събра сили да извика Кити. — Нищо не можеш да направиш! — Тя се спусна след Елизабет, но Трад изплака в съня си. Кити премести поглед от изчезващия гръб на приятелката си към малкото момче. Трад изхленчи. Тя седна до него и потупа малкото му гръбче.

Някой беше направил импровизирани ковчези от магарета за рязане на дърва, върху които бяха сложени врати. Телата на Пинкни и Джулия, покрити със завеси, бяха нагласени подобаващо върху два такива. Едър чернокож мъж седеше върху люлка близо до тях. Държеше фенер и тояга. Когато видя Елизабет, той се изправи с усилие.

— Никакви пакостници няма да докоснат тези мъртви — каза той. — Не се тревожете, госпожо.

В сенките, далеч от кръга на светлината, се чу прошумоляване. Червени очи премигваха като прехвърчаващи светулки. Елизабет изпищя.

След това още веднъж. И още, и още, докато пазачът извика:

— Моля ви, госпожо, моля ви, спрете!

Елизабет се взря с див поглед в него. Беше на ръба да заплаче и веднага изпита разкаяние.

— Съжалявам — заекна тя, — не исках да ви обезпокоя. Познавам ли ви?

— Не, мадам. Аз е Маниго, кой кара за доктора.

— Благодаря ти, че седиш с близките ми, Маниго. — Благодарността й беше искрена. Тя знаеше, че едрият човек е по-уплашен от мъртвите, отколкото тя се боеше от животните, които се хранеха с мърша, дебнещи извън малкото осветено островче. В ума й звучеше гласът на Джулия Ашли: „Твое задължение е да бъдеш силна и да даваш пример на слугите. Те зависят от теб“. Елизабет съумя да се усмихне на Маниго, надявайки се, че гримасата й му е вдъхнала кураж. След това хвърли поглед към лицето на леля си, за да види дали Джулия одобрява постъпката й.

Точно в този момент Елизабет осъзна, че Джулия е мъртва. Че тя никога повече няма да кимне късо, в знак на одобрение за прилично поведение, никога няма да се намръщи като цензор на нравите. Джулия Ашли, която не беше побеждавана от война, буря или пък самото време, Джулия Ашли беше мъртва.

Елизабет не си беше давала сметка колко важна роля в живота й има несломимата й леля. А сега нейната загуба беше отнесла и всичката сигурност, гарантирана от присъствието й. Щом Джулия Ашли беше претърпяла поражение от Смъртта, значи нямаше нищо сигурно на тоя свят, ничия енергия нямаше да бъде неизчерпаема, нищо не можеше да застане между Елизабет и страховете й от неведомите опасности в живота.

Зъбите й започнаха да тракат. В разгара на притискащата, знойна жега на нощта тя беше обхваната от хлад, който тресеше цялото й тяло. Леля Джулия я нямаше.

И Пинкни. Смразеното сърце на Елизабет даже не можеше да изпита истинска печал за обичния й брат. Тя се взираше в спокойното му лице и не чувстваше нищо. „Най-накрая щеше да постигне щастието си, мислеше си тя, — а ето че няма да може. Не е честно… Ами че разсъждавам като дете. Не било честно. Това е смъртта, не е игра. Честността няма нищо общо тук. Трябва да изпитвам нещо. Трябва да плача за бедния Пини, за леля Джулия, за Стюарт, който, може би, също е мъртъв. Но всичко, което чувствам, е ужасен, ужасен студ. Моля те, Боже, помогни ми! Трябва да почувствам нещо, за да съм сигурна, че и аз не съм мъртва.“ Тя обви с ръце тялото си, опитвайки се да спре треперенето.

— Болна ли сте, госпожо? — Гласът на Маниго звучеше, сякаш идваше от голямо разстояние. — Ще донеса нещо за вас. Ще намеря доктора или някой друг. Кого искате да доведе Маниго, госпожо?

Елизабет стегна прегръдката си.

— Никого, Маниго — каза тя. — Няма кого да намериш. Всички си отидоха от този свят. Аз съм съвсем сама.

Тогава се върна чувството на отчаяна мъка и страх. Горещият му поток препусна през нея, от което крайниците й изтръпнаха, а всеки неин нерв затрептя. Сама. Нямаше никой, когото да потърси, който да й помогне, да застане между нея и неназовимите опасности, които стояха на пътя й…

— Лельо Джулия! — изплака тя. — Пини! Не ме изоставяйте. Какво ще правя сега?

Мъжът сграбчи ръката й и пъхна фенера в нея.

— Дръжте това, госпожо — помоли той. — Трябва да доведе някой. — Той изчезна в тъмнината, без да обръща внимание на молбите на Елизабет да остане.

— О, боже мой! — простена тя. Собственият й глас я изплаши. Нямаше кой да й отговори. Тя се огледа наоколо, държейки високо фенера. Светлината му се отрази в кървясали очи, които я наблюдаваха. Елизабет издаде последен, немощен звук, после седна, повдигайки краката си от земята. Под нея дъската на люлката се тресеше, опитвайки се да я отхвърли в тъмнината. Тя зарови глава в полите си, за да се изолира от света.

Нещо докосна ръката й. Тя подуши миризма на изгоряло и усети, че някой я потупва по полата й.

— Изпуснала си фенера. Глупачка. Престани да цивриш. Погледни ме!

Елизабет отвори с усилие очи. Кити де Уинтър и съпругът й бяха застанали от двете й страни, държейки я за ръцете. Кити я разтърси грубо.

— Има ранени, които наистина се нуждаят от Джим, Елизабет. Трябва да се овладееш. Няма възможност той да притичва всяка минута да те успокоява. Сега се върни в двора на църквата и се дръж както трябва. Изплашила си Маниго до смърт.

— Оставете ме сама. — Елизабет се опита да се отскубне от тях.

— Елизабет! — Кити я разтърси по-силно.

Дълбокият глас на доктор Де Уинтър я спря.

— Кити, недей! Тя е в шок. Придържай главата й, докато й дам малко лауданум. После ще я занеса обратно в лагера.

Кити направи, каквото й се каза, но мърморенето й ясно се чуваше, докато съпругът й полагаше необходимите грижи за Елизабет.

— Съжалявам за нея и всичко, което й се е случило, но аз не мога да поема задълженията й. Аз също съм уморена. Всички сме уморени. Не е тя единствената. Кой ще се погрижи за Кетрин и Трад, когато се събудят гладни и кисели? На мен никой не ми предложи приспивателно. Не мога да наглеждам всички.

Елизабет се хлъзгаше все по-дълбоко и по-дълбоко в гостоприемно очакващ я мрак. Тя се опита да говори, но нямаше сила за това.

— Аз ще се погрижа за децата си — искаше да каже.

Голямото земетресение в Чарлстън беше на първите страници на всички вестници в западния свят. Джо Симмънс сгъна нюйоркския „Джърнъл“ и вдигна слушалката на телефона, за да поръча частният му вагон да бъде изкаран от депото.

— Емили, налага се да отскоча до фабриките — каза той. — Никой не знае точния размер на щетите и всички телеграфни линии са прекъснати. Трябва лично да видя какво се е случило.

— Надявам се, че няма да отидеш в Чарлстън. Вестникът казва, че се очакват още трусове.

— Не се тревожи, мила. Не желая никакви стени да се срутват върху ми. Ще стоя далеч от това място.

Симмънсвил се беше разтресъл достатъчно, колкото да уплаши хората, но сериозни разрушения нямаше, като се изключат строшените прозорци. Джо можеше да се върне в Ню Йорк само след един ден престой.

Но той остана. Използва претекста, че ще порови в дейността за изтеклите години заедно с адвоката, който движеше делата му в Южна Каролина. Всъщност подчиняваше се на прилива на неочаквана носталгия. Тази равна, изпечена земя беше мястото, където се беше родил; разнебитените, сгушени бараки и осакатените памучни фабрики, покрай които минаваше, не се различаваха по нищо от фермата, където беше прекарал детството си. Фабриката, грозна и разрушена до запуснатост, беше началото на неговото забогатяване. Израсналият без ред град около фабриката носеше неговото име. Той се огледа около себе си и забеляза жалката мизерия, от която се беше отървал, и се закле никога отново да не забравя за нея. Свикнал беше да мисли, че единствената му самоличност винаги е била тази на Джоузеф Симмънс от Пето авеню и „Уолстрийт“, Ню Йорк. Той беше станал самодоволен и дори претендираше за нещо повече от настоящия си живот. „Аз съм най-късметлийският мошеник на света, каза си той, — и най-добре е да не го забравям.“

Когато каза на Емили, че ще стои далеч от Чарлстън, той наистина възнамеряваше да постъпи така. Но сега, когато беше толкова близо до него, усети привличането му. Спомените му бяха изгладени от времето. В съзнанието му изплуваше картината на фамилията Трад по Коледа, получаването на първите в живота му коледни подаръци, разделянето на малкото, което те имаха, с него. И се срамуваше от яда, който беше изпитал, и щетите, които беше нанесъл на Пинкни. „Може би, мислеше си той, трябва да отида и да се извиня.“ Това също щеше да му се случи за първи път в живота. Но гордостта не му позволяваше.

Докато адвокатът му го информира, че е получавал бележка от банката за преведени суми от фосфатната компания „Трад-Симмънс“ на всеки шест месеца през деветте години, откакто беше напуснал града.

— По дяволите — избухна Джо, — трябваше да ме уведомиш. Те не могат да си позволят да ми изпращат пари. — И той реши да отиде в Чарлстън. „Трябва да видя Пини, мислеше си той. — И Лизи, дори от това сърцето ми да се пръсне.“

Директорът на чарлстънския хотел беше „щастлив“, че има възможността да настани г-н Симмънс в голям апартамент и да го засипе с информация. Г-н Пинкни Трад бил мъртъв; налагало се погребалната церемония да бъде извършена на гробището, защото „Св. Михаил“ бил затворен за ремонтиране. Г-н Стюарт Трад все още се намирал в болницата „Рупър“ с черепна фрактура, но се очаквало да се възстанови. Г-жа Елизабет Трад Купър? Не, тя не била ранена. В интерес на истината всички продължавали да споменават колко храбро тя понесла гибелта на брат си. Също и на леля си. Казват, че едва ли не самата тя закарала лодката нагоре по река Ашли. Старата дама нямало да почива в мир, казвала тя на всеки, ако не бъдела положена в своята си земя. Да, сър, тази госпожа Купър била приятна дребничка дама. Нито веднъж не се оставила нервното напрежение да я надвие. Напомняла на хората за времето на нещастния случай със съпруга й преди няколко години. И тогава се държала на погребението по същия начин, скривайки мъката дълбоко в себе си.

Джо хвърли двадесетдоларова златна монета на бюрото му и изхвръкна през вратата.

— Като че ли го преследва шерифът — каза директорът на служителя на рецепцията. — Чудно за какво толкова се е заинтересувал богат янки като него от Традови?

52.

— Господарке Купър, има господин, кой пита за вас. — Делия красноречиво завъртя очи, за да покаже, че господинът е непознат, че е впечатлена от него и че той би могъл да дочуе всеки коментар, който тя би се опитала да направи гласно.

Елизабет надзърна над рамото й към едрия, добре облечен мъж в хола. Той беше втренчил поглед в нея. Когато очите им се срещнаха, неговите тутакси се скриха в завеси от бръчки.

— Джо! — Тя изтича покрай Делия и го прегърна, накланяйки се, за да допре бузата си до неговата. — О, Джо! Толкова се радвам да те видя. Изглеждаш чудесно. Ела, седни. — Елизабет го поведе към канапето в библиотеката. Тя не пусна ръката му, докато седяха и разговаряха. Джо скри шока си от външния й вид. Тя изглеждаше ужасяващо бледа. Дълбоките й сини очи и червено-жълтата й коса изпъкваха поразително на фона на безцветната й кожа. Под очите и скулите й имаше дълбоки сенки, от които лицето й изглеждаше като в синини. Тя беше крехка и уплашена като момиченцето, което той беше срещнал за първи път преди двадесет и три години.

— Колко време мина, Джо? Струва ми се като век.

— Толкова. Десет години — каза той. „Без нито един ден, в който да не съм мислил за теб — продължи наум. — Какво са направили с теб, Лизи? Защо си толкова разсипана? Толкова неспокойна?“ Чувствата му подсказваха, че само земетресението не може да причини сегашното й състояние. Беше стигнала опасно близо до границата на издръжливостта си.

Тогава Джо се разприказва. Дълбокият му глас беше бавен и успокояващ. Разказа й за Виктория и чаените й партита; за Ню Йорк и как градът расте като гъби след дъжд; за операта и вълнуващите истории, които тя разказва; разправи й за пътешествията си до Европа, включително и за първото и й направи демонстрация на хубавите си зъби. Разправи й дори за фарса, който беше разиграл в Ню Йорк, впечатлявайки околните с единственото „м“ във фамилното си име. Към края на дългия му, спокоен разказ Елизабет се смееше. Джо имаше странното усещане, че се е върнал назад във времето, когато само той можеше да накара високомерно сериозната малка Лизи с плитчиците да се усмихне. Тогава той жадуваше да вземе това дете в ръцете си и да го защитава от враждебния свят.

Но това дете и тези лесни лекове бяха останали далеч в миналото. Той трябваше да открие коя е настоящата жена и от какво се нуждае — тогава щеше да знае какво да направи за нея и за Лизи, която беше все още част от нея.

В течение на седмиците, които последваха, Джо научи доста неща за Елизабет, за себе си и за Чарлстън. Градът буквално се сглобяваше отново от частите си. Всичките му постройки бяха засегнати, но тези, които имаха укрепяващ скелет, се бяха отървали със загубата само на тухлените си комини. Къщите, магазините и складовете, изградени от тухли, бяха всичките напукани и стените им не бяха безопасни. Градът свика на работа своите железари — наследници на майсторлъка, чийто плод бяха прекрасните порти и фантастичните балкони на старите постройки. Дълги и тънки железни пръти бяха вкарани в къщите; те минаваха под гредите, поддържащи тавани и стълбища. Веднъж нагласени, действието им беше като на големи лостове. В краищата им се поставяха болтове и се затягаха, докато стените се възвърнеха приблизително към първоначалното си положение. Реставрацията завършваше с нови комини и прясно запълнени с хоросан пукнатини. Декоративни железни шапчици, покриващи болтовете, превръщаха необходимостта в украса.

— Оцеляване със стил — оцени го Джо. „Такава си е, помисли си той, историята на Чарлстън от най-ранните му дни.“ Той го сравни с Ню Йорк; изведнъж енергията и страстта към прогрес, които го бяха въодушевявали, му се видяха като безцелно унищожение. Всички, които той познаваше в разрастващия се град, наричан сега от него „дом“, ненавиждаха старите неща и старите хора. Във все по-тясно свиващия се свят, южно от Броуд, те се ценяха.

Джо също ги ценеше. Това беше черта от характера му, за която не си беше давал сметка досега. Когато му се случеха моменти на отмора, той ги използваше, за да се изучава и да прави и други открития. Изследването беше много занимателно.

Но за него имаше малко време. Главната му грижа беше Лизи. Или, както тя предпочиташе, Елизабет. Той не я разпитваше сега, както не беше го правил и с малкото момиче. Но чувстваше, както беше чувствал тогава, че тя е жертва на неизказан ужас, пред който тя отстъпваше, макар и не толкова очевидно, колкото някога тихото дете, което се люлееше в малкия си стол. Елизабет се усмихваше, говореше и надзираваше непрекъснатото изчистване на мазилката, все още сипеща се от тавани и стени. Но това беше само видимата й страна и Джо го знаеше. С всеки изминал ден тя все повече се скриваше в един вътрешен свят, крепост на безжизнеността, където нищо и никой не можеше да я достигне.

Той мисли дълго и усилено как да й помогне. Най-накрая реши, че трябва да поеме най-големия риск в живота си — да изгуби доверието й в него и привързаността, която му беше показала с откритостта от първото им приятелство. Сърцето му искаше да й помогне, но любовта му към нея го караше да се държи на разстояние. Тя трябваше да напусне крепостта вътре в нея или щеше да бъде загубена за всички. Един ден след приключване на обяда той побутна назад стола си, придаде на гласа и лицето си естественост, прочисти гърлото си и заговори.

— Сега ще трябва ти да управляваш фосфатната компания, Елизабет. Няма кой друг да го стори. Стюарт наследи имението, ще се мести там и ще става плантатор. Пинкни ти остави тази къща и бизнеса. Ако искаш децата ти да имат какво да ядат, ще трябва да спечелиш малко пари.

— Но това е и твой бизнес, Джо. Аз бях решила, че ти ще го поемеш.

— Глупости. Мен ме занимават много по-сериозни работи. Аз ще остана тук достатъчно дълго, за да те въведа в нещата, но после ще трябва да се върна в Ню Йорк.

— Няма да мога да се справя.

— Разбира се, че ще можеш. Виждал съм те как се справяш с тази къща, когато още носеше къси роклички. Бизнесът е много по-лесен. И много по-забавен. Ти беше обичаща да командва малка госпожица. Сега отново имаш възможност да командваш. Ще ти хареса.

— Но, Джо, жените не се занимават с бизнес. Всички ще бъдат потресени и възмутени.

— Не ми излизай с тия номера. Най-страхотните жени, които някога съм познавал, бяха в бизнеса след войната. Какво ще кажеш за г-жа Олстън и г-жа Пинкни и техните школи? Мислиш ли, че те са се отказали от начин на живот като твоя, защото така им е било по-забавно? Днес има дами, занимаващи се с възстановяване, прием на пансионери, даване на уроци по пиано и по танци. Само за да имат покрив над главата си. Ти си от рода Трад, дете мое. Можеш да се захванеш с каквото си поискаш, с изключение на убийство, и никой няма дума да каже.

Не можеше да разбере защо тя изглежда толкова слисана.

— Ще трябва да го обмисля — каза Елизабет.

Джо се усмихна. Работата беше опечена.

— Винаги казваше така като дете. Чертите на лицето ти ставаха същите, каквито са сега. Веждите — събрани в средата. Гледката ме кара отново да се чувствам млад.

Два дни по-късно Джо нае кораб и екипаж, с които поеха към Карлингтън. Мястото беше напълно изоставено, ако не се броеше един много стар чернокож мъж, който изпълзя от някаква развалина на къща. Той се представи като Каджо, правейки артистичен поклон пред Елизабет.

— Сигурно вие сестра на гос’ин Пинкни, мадам. Не е никой друг да може има красива като изгрев коса. Моето сърце пръснало се от мъка, кога научих, че той умрял. Никак не изглежда подобаващо добрият Бог да вземе него, а да остави стар, прегърбен негър като мен. — Сълзи издълбаха тъмни пътечки по хлътналите му бузи.

Елизабет обгърна с ръка рамената му.

— Не трябва да плачеш, татенце. Добрият Господ си има своите причини. Нуждая се от помощта ти; вероятно Той ти остави живота, за да се грижиш за още един Трад. Г-н Пинкни ми е разказвал как си се грижил за него.

Пред очите на Джо старецът се подмлади. През годините, прекарани в Ню Йорк, той беше забравил за неуловимото взаимодействие между чувството за отговорност и зависимост между старите чарлстънски фамилии и бившите им роби. Това се изразяваше концентрирано в традиционното обръщение в Чарлстън към възрастните чернокожи мъже с „татенце“, а към жените с „майчице“. За белите деца в семейството те бяха почти като родители, на които се дължеше уважение като към родители. В отговор от „родителите“ се очакваше да направят и безпрекословно да се грижат за доброто на детето, дори когато това дете се беше вече превърнало в зрял човек. Системата никога не беше кодифицирана под формата на закон, а Актът за отмяна на робството не беше я засегнал ни най-малко. Външен човек нямаше никаква надежда да я разбере, затова Джо не се и опита. Той просто възприе факта, че Елизабет се намира на позната територия, където татенцето Каджо ще се грижи за нея. Той последва двамата и острото му око забеляза старите, кърпени машини и общата атмосфера на запуснатост. Пинкни не е бил бизнесмен.

С годините изкопите се бяха проточили и сега покриваха повече от миля по брега на реката. Много от дупките бяха запълнени със земя от следващите. Все пак бяха останали десетки, дълбоки по 25 метра, до които бяха натрупани хълмове от изкопано. От тях се носеше воня, дъната им бяха покрити със замърсена дъждовна вода. Елизабет каза нещо неодобрително на татко Каджо и той избърбори в отговор. „Домакинята ще прави промени, помисли си Джо. Почакай да видим какво ще стане, когато види мухите в магазина на компанията.“

По обратния път надолу по реката Елизабет се беше отнесла нанякъде. Джо забеляза, че на бузите й се е появил цвят и че е забравила да постави траурното си було, което стоеше върху раменете й. Като че ли лекарството вече действаше.

— Старецът каза, че ще събере отново всички работници до една седмица от следващия понеделник — напомни й Джо. — Ако имаш намерение да продаваш компанията, няма смисъл междувременно да се занимаваш с ведомостите й. Който и да е новият собственик, веднага ще се заеме да модернизира.

— Как?

Джо посочи към завода, който отминаваха.

— Като това — каза той. — Истинска фосфатна компания. Твоето са просто няколко дупки в земята.

Елизабет нареди на екипажа да намали ход. Докато течението ги задържаше почти на място, тя се загледа във високите комини, изстрелващи облаци жълт дим, и се заслуша в трясъка на тежки машини и потракването на вагони.

— Каква е тази лоша миризма? — попита тя Джо.

— Не мисля, че е лоша, миличка. Химиците ги наричат суперфосфати. Аз ги наричам пари. — Той направи знак на моряците и те увеличиха скоростта. Докато наближаваха града, той предаде набързо урок на Елизабет върху развитието на бизнеса с торове за двадесетте години от откриването на фосфатните залежи в Чарлстън.

— Отначало — каза той — всеки просто изкопаваше руда, измиваше я и я транспортираше до Балтимор или Филаделфия за преработване. Химическите компании на север плащаха около четиринадесет долара за тон, пристигнал в заводите им. Разходите за транспорт се плащаха от добиващите рудата. Не изтече много време, преди по-умните измежду тези, които добиваха руда, да започнат да разтрошават скалната маса, защото те плащаха за курс, а наведнъж можеше да се извози много повече натрошена скала, отколкото руда на буци. Тогава „Фърст Чарлстън Майнинг“ със стабилно северняшко финансиране и значително участие в управлението се сдоби със собствени вани със сярна киселина. Които са основата за преработка. Натрошената скала се пуска в киселината и реакцията с нея превръща фосфата в няколко продукта: калциева сол, разтворима фосфорна киселина и утайка, наречена суперфосфат. Поотделно всеки от тях има по-висока пазарна цена от самата руда. Следиш ли мисълта ми? — Елизабет кимна. — Добре. Местното преработване на рудата започна към края на 1870 г. До 1871 няколко от най-големите съществуващи компании бяха реорганизирани в преработващи. Практически те внасяха толкова много сярна киселина, че можеха да напълнят река с нея. А тя е опасна за работа. Ако човек не работи внимателно, ще остане за секунди без ръце. Това е основната причина, поради която Пинкни не желаеше да работи със сярна киселина. Разсъждаваше, че работниците не биха могли сериозно да се наранят, ограничавайки се с кирка, лопата и ръчна количка.

— Не беше ли прав?

— Може би. Може би не. Аз не бях съгласен с него. Не може за пораснали хора да полагаш грижи като че ли са деца. Загубихме много от най-добрите си работници, които отидоха в други компании, защото за работа със сярна киселина плащат повече, отколкото за изкопаването на руда. Печалбите от първото за същото количество фосфат са повече от утроени, дори като се включат разходите за киселина.

— Каква е нейната цена?

Джо прикри въодушевлението си. Ученичката му започваше да мисли като бизнесмен.

— Това е следващата стъпка — каза той. — Киселината идваше от северняшки химически компании, мнозина от които бяха закупували дотогава руда, за да си я преработват сами. Не може да се каже, че те умираха от желание да продават киселина и да превърнат чарлстънските компании в свои конкуренти. Те се съгласяваха да продават само ако тукашните хора поемаха разходите по транспортиране. Таксите за превоз могат да направят от предприемача богаташ или да го разорят. Железниците определяха цените, а за превоз на киселина те бяха доста солени.

Очите на Елизабет блестяха.

— Не ми се иска да вярвам — каза тя, — че който и да е от химическите компании е имал братовчед в железниците.

Джо се плесна по коляното.

— Господ да е на помощ на някои от най-добрите ми приятели, ако някога по случайност се излъжат да те допуснат на Уолстрийт. Уцели право в десетката. Само дето в случая не става дума за Юга. Бизнесмените не ги свързва кръв, само пари. Наричат го взаимно обвързано участие в директорски съвет. Това е клуб със силно ограничено членство и дано Бог има милост към тези, които не са негови членове.

— Хайде, Джо. Не си се променил чак толкова много, та да не мога да разбера, когато скриваш най-интересната част от историята. Какво стана след това?

— Как си с географията?

— Твърде добре съм ориентирана за местата, които леля Джулия някога през живота си е посещавала. За останалата част не съм толкова силна.

— Тя ходила ли е някога до Сицилия? Или до Италия?

— Италия. Тя я обичаше. Казваше, че Флоренция й напомня за Чарлстън.

— Сицилия няма нищо общо с Южна Каролина. Това е остров, много голям остров близо до Италия. Може би това е единственото място на света, където хората са по-бедни, отколкото са били в Чарлстън през седемдесетте. А там има толкова сяра, че понякога някоя планина се разтваря и я изплюва сред огнен дъжд.

— Не ти вярвам.

— Добре, недей да вярваш, че съществуват вулкани. Но за сярата можеш спокойно да вярваш, защото точно оттам я получава заводът, покрай който преминахме преди малко. Докарват сярата с кораби и произвеждат на място собствена сярна киселина. Посредством своя собствена киселина те произвеждат торове от своя собствена руда. След това с презокеански кораб транспортират тор директно за Англия. Готов продукт. Никакви железопътни разходи, никакво чакане за доставки или празни вагони, никакви молби пред никакви директорски съвети. Те са напълно независими.

Елизабет се усмихна.

— И дори не им се налага да стрелят по форт Съмтър. Янките трябва да са ужасно ядосани.

— Не са доволни.

— Би ли могъл Карлингтън да постигне същото?

— Да. Ще е необходимо време и много внимателно управление. Също и известни капиталовложения, но аз мога да ги осигуря. Какво ще кажеш?

Елизабет изглеждаше замислена.

— Колко усилия изисква научаването на деловодството? Нали под това имаш предвид управление?

— Това и още малко повече, но трябва да започнеш от научаването как да водиш документацията.

— Тогава ще спрем в кантората на път за вкъщи. Ще вземем книгите, ти ще останеш за вечеря и след като децата си легнат, ще ми обясниш кое как е. — Командващата Лизи се беше съживила отново. Джо погледна настрани, за да скрие радостното пламъче в очите си.

„Св. Михаил“ тъкмо беше ударил два през нощта, когато Елизабет затвори голямата счетоводна книга и разтърка очи.

— Боже мой — каза тя, — не мога да си спомня от колко време не съм стояла толкова до късно. Защо просто не останеш през нощта, Джо? Утре сутринта ще се погрижа децата да не вдигат шум, за да се наспиш.

Той си представи как би могъл да бъде под един покрив с нея, да закуси заедно с нея, да прекара следващия ден и по-следващия и по-последващия заедно с нея. Някаква особена интимност се усещаше в осветената от газова лампа стая в заспалото градче. Джо се почувства като че ли бяха останали сами в един разпаднал се свят, където нищо не можеше да ги засегне. Но не беше така. Слънцето отново щеше да изгрее и стаята пак щеше да бъде само стая — нищожно ъгълче на огромен свят. „Колкото по-скоро се върнеш към този свят, приятелю мой, толкова по-малко ще те боли, когато казваш «довиждане». А друга възможност няма. Трябва да бъде, довиждане. Съществуват Виктория и Емили и Ню Йорк, и всички те те очакват.“

Той стана и се протегна.

— Благодаря ти, Елизабет, но не мога да остана. В хотела ме чакат торба, пълна с документи, и писма, които трябва да напиша. Наистина се налага да сляза до Симмънсвил и да видя как вървят нещата. Мисля, че най-добре за теб ще бъде да разучиш книгите в продължение на няколко дни и да помислиш над всичко, което си видяла и научила. Ще се върна в събота вечерта. Ще прескоча след църковната служба в неделя, за да ми кажеш какво е решението ти. — Той говореше бързо и гласът му беше дрезгав. Елизабет го погледна с изражение на обърканост и болка, от което сърцето му се преобърна. Тя нямаше начин да разбере, че с тази грубост той възпираше самия себе си от изказването на всичко, което искаше да каже, от любовни признания, които щяха да я уплашат повече, отколкото стържещия му, делови тон изобщо би могъл.

— Джо? — Името му съдържаше неизказан въпрос — „защо“.

Той сключи ръце около й в бърза, конвулсивна прегръдка.

— Всичко ще бъде наред, миличко — каза той. После се откъсна от нея като доказателство, че ще удържи на обещанието си. Тръгна бавно към хотела, усещайки нощния въздух като непоносима тежест върху себе си.

Две седмици по-късно Джо се завърна в Ню Йорк. Той забавляваше приятелите си в клуба с удивителната история за своята дребна, благовъзпитана бизнес партньорка.

— Казвам ви — по-добре е да държим жените далеч от бизнеса. Никога не бях виждал нещо подобно. Отделих се от нея за три дни и когато се върнах, тя вече не се нуждаеше от помощта ми. Мислим се за много умни в комбинациите, но няма картел в света, който да се опре на братовчедите от Чарлстън. Когато си помисля за това, не знам дали да плача, или да се смея.

— Ето какво направих, Джо — му беше казала Елизабет. — Аз премислих и реших, затова се хванах на работа, без да те изчакам.

„Трад-Симмънс“ извозваше годишно три хиляди тона фосфат на общата сума от четиридесет и две хиляди долара. Разходите на компанията възлизаха почти на тридесет хиляди, от които шест хиляди беше цената на превоза на рудата и хиляда отиваха за наемане на кантора и складови помещения в града. Елизабет се беше обадила на братовчедка си Аги, чийто съпруг беше един от собствениците на торово — фосфатните заводи, които Джо й посочи при пътуването по реката. Съпругът на Аги с радост щеше да помогне на Елизабет. Той щеше да плати само по долар за тон по-малко от балтиморската химическа компания, след което щеше да преработва рудата им в завода си заедно със своята собствена. — Той ще направи състояние, което е хубаво, а ние ще спестим от транспорт шест хиляди при загуба от продажбата само три хиляди. Освен това с него ще си поделим разходите за прокарване на теснолинейка от Карлингтън до североизточната железопътна линия, за която се закача и неговата теснолинейка. Всички печелят от сделката. При такова положение ние, разбира се няма да имаме нужда от складови помещения и това също ще ни спести пари. Също така затварям кантората. Жена не може непрекъснато да влиза и излиза от бизнесблоковете на „Броуд стрийт“. Ще обърна пристройката в канцеларии за мен и Нат Раг. Той работеше за Прингълови и аз просто им го откраднах. Той знае всичко, което има да се знае за бизнеса с торове. Г-н Прингъл е бесен.

Джо я бе попитал как й се е удала кражбата. Нищо особено, иронично бе отвърнала тя. Нат Раг бил братовчед на Керълайн; всички били заедно в танцувалното училище. А и съпругата му е трета братовчедка на Пинкни. Освен това Елизабет щяла да му плаща наполовина повече от Прингълови.

— Което въпреки това е с хиляда годишно по-малко, отколкото Пини плащаше на Лукас — каза тя. — Нищо чудно, че сме имали такива разходи. Пинкни е взимал за себе си две хиляди, а е давал на Лукас четири. Възнамерявам също и да намаля твоя дял, Джо. Всеки от нас ще отдели по четири хиляди за подобрения. Това оставя три хиляди печалба и за двама ни. — Както тя си ги представяла, подобренията щели да отнемат осем години.

Парите за изграждане на теснолинейката щели да се вземат от бюджета за 1877 г. По този начин през 1888 щяло да бъде възможно построяването на заслон с машини за разтрошаване на скалната маса. До 1898 щели да подменят износените барабани за измиване на рудата и да уголемят машинния заслон. На следващата година щял да се построи голям завод с машини за отделяне и преработка. Две години — 91-ва и 92-ра — щели да бъдат необходими за закупуване на оборудване и вани за сярна киселина. — Тогава наистина можем да започнем да извършваме целия цикъл. Едуард Ханахан ще ни продава киселина от заводите „Плантърс“ за нуждите на нашата преработка. С печалбата от 93-та ще можем да построим собствен цех за сярна киселина и ще започнем сами да внасяме сяра през 94-та. Планът е идеален. Кетрин ще навърши тогава петнадесет и, доколкото си спомням, ще навлезе във възрастта, когато едно момиче иска нова рокля за всяко парти. Ще е необходимо да съм богата.

Джо беше пожелал да даде нужния капитал веднага. Нямаше смисъл Елизабет да икономисва в продължение на осем години. Но тя го беше помолила да не го прави.

— Наистина бих искала да започна от това, което е Карлингтън сега, Джо. Ще се почувствам добре, изграждайки нещо. През последните години доста разруших и нищо не съградих.

Не можеше да й откаже. Точно това считаше, че ще бъде най-добре за нея, въпреки че му се искаше някак си да беше възможно да й го поднесе, без тя да се трепе за него.

Книга осма
1887 — 1898

53.

Чарлстън, 11 юни 1887 г. Скъпи Джо, какво вълнение беше тук! Вчера открихме малката ни собствена железопътна линия в Карлингтън. Едуард Ханахан ни зае един от малките си локомотиви и една товарна платформа. Той наистина е най-милото и любезно същество. Машината беше излъскана като за официално посрещане, а платформата — прясно боядисана и украсена с флагчета. Стюарт дойде с момчетата си от имението и откара със сърито си мен, Кетрин и Трад до Карлингтън. За нас пътуването беше дълго, за него — два пъти повече, но децата бяха послушни и аз проявих достатъчно предвидливост да взема много сандвичи и лимонада, така че в крайна сметка всичко мина добре. Стюарт младши беше разочарован, че няма златен клин между релсите, но веднага ни прости, когато му беше разрешено да се качи на локомотива и да дръпне свирката. След това, разбира се, бяхме принудени да разрешим на всяко от децата същото. Голяма олелия. Направихме си пикник на платформата — до главната линия и обратно до товарния перон в Карлингтън. После отново по същия маршрут и така, докато ометохме и последната трошичка. Бях си забравила слънчобрана и се опасявам, че ще си остана на лунички като яйце на кукувица до края на дните си. Но не ме е грижа. Беше чудесен ден и първата стъпка от Майсторския План беше направена.

Както ти разказах, имаше много коментари, когато отворих кантората зад къщи и станах бизнесдама. Но вече всичко утихна. Президентът Кливлънд и съпругата му идваха да видят градините през пролетно време и хората са все още толкова заети да критикуват маниерите им, че съвсем са забравили за мен. Пък и аз не се набивам много на очи. Купих си една печатаща машина „Ремингтън“ и сега се уча да я използвам. Тя прави букви, които изглеждат точно като тези от страниците на книга. Но предполагам, че такива чудесии като „печатане“ не са нищо ново за Ню Йорк. Моята „нова“ пишеща машина е всъщност на повече от десет години. Човекът, който ми я продаде, се притесняваше от възрастта й. Аз не му споменах, че никога не съм знаела за съществуването на такова нещо. Пини винаги се занимаваше с кореспонденцията си вкъщи и аз си го спомням зад бюрото, потапяйки писалката си в смешната стара мастилница, дадена му от татко.

Понякога все още забравям, че Пини го няма. Вчера Стюарт и неговите момчета приличаха на редица от медни пенита, както слънцето светеше в косите им. Точно когато се чувствахме най-щастливи, ме нападна с ужасна сила усещането за липсата на онази друга червенокоса глава, която също трябваше да бъде там.

Но сетне моят отвратителен, егоистичен вътрешен глас ми напомни, че аз съм там и че аз също съм от Традови. Да си остане между нас, Джо — започвам да вярвам, че аз съм един много добър представител на рода Трад. Аз просто обожавам да нанасям чистички колонки числа в счетоводните книги и да пиша презрителни писма, подписани „Е. Трад“, на мошениците, които се опитват да ни вземат твърде много за зареждането на магазина и тям подобни. Откривам всяка „грешка“ и тази година съм спестила повече от двадесет и седем долара на компанията. Нед Раг се подчинява на нарежданията на една жена като истински светец. Той ме нарича „Господин Трад, мадам“, но без никакво лошо чувство. Справя се добре с работата в Карлингтън и вече планини от руда са готови да бъдат прехвърлени в „Плантърс“. Предполагам, че днес даже са на път за там.

Моля да ми простиш, че не ти писах последните два месеца. Нямаше много за разказване, освен че релсите се полагаха. Следващия месец заминаваме да прекараме лятото на Острова и оттам също няма да има много за какво да се пише, освен ако не намираш историите за слънчеви изгаряния и одрани колене за очарователни. Трад е на две години и половина и съм решила да го уча да плува. Кетрин е вече като рибка във водата. Това предполагам, че означава повече лунички за мен, но аз обичам океана твърде много, за да се притеснявам толкова.

Най-сърдечните ми поздрави за Виктория и Емили. Надявам се, че ще имаме възможност да се срещнем някой ден. А за теб, най-скъпи Джо, много, много любов от твоя фосфатен съдружник…

Елизабет

Джо сгъна писмото и го прибра в чекмедже при другите, които беше получил от нея. Тя пишеше почти всеки месец; той четеше всяко писмо, докато го запомнеше наизуст.

— Как вървят нещата в Чарлстън, скъпи? — Емили Симмънс беше умна жена. Тя никога не нарушаваше спокойствието на съпруга си, докато той преглежда пощата си, особено когато в нея се съдържаше писмо от Елизабет Купър.

— Завършили са теснолинейката в Карлингтън — каза Джо. — Децата са си направили пикник върху една подвижна платформа.

Емили деликатно потрепери.

— Колко нехигиенично. Радвам се, че разполагаме със собствен вагон, в който има подобаваща маса за ядене. Виктория никога не би преживяла нещо толкова грубовато.

Джо имаше замислен вид.

— Няма нещо, което хората, живеещи в Чарлстън, да не могат да преживеят — промърмори той.

— Това е добре — беше коментарът на Емили. — Добре ще е скоро да се преоблечеш, Джоузеф. Довечера ще вечеряме с баща ми и майка ми. Ако побързаш, ще успееш и да сложиш Виктория да спи.

Писмата продължиха да пристигат месец след месец, докато напълниха три чекмеджета в бюрото му. Той ги чакаше и ако някое се забавеше, налагаше му се да напрегне цялата си воля, за да не изпрати телеграфно запитване за здравословното състояние на Елизабет. Той се мразеше за това, което в себе си наричаше неуравновесено поддаване на една изтляла мечта, но не му ставаше по-добре. Беше си неотменно влюбен оттогава, когато слабото момиченце се появи на стълбището на къщата в първата си дълга рокля.

Престана да гледа на всеотдайността на Емили като на нещо съвсем естествено. За него тя се превърна в неизказана молба, на която той съвсем ясно съзнаваше, че никога няма да отговори. Докато писмата на Елизабет отразяваха нарастващото й самочувствие, Емили ставаше все повече и повече зависима от него за мненията си, щастието си и всяко свое решение. Джо чувстваше осезателно вината си за това, че не може да я обича, а че тя го обича толкова много. Той стана по-загрижен и внимателен към нея откогато и да било. „Носим един и същи товар, Ем и аз, мислеше си Джо, любовта ни е еднопосочна. Поне мога с държането си да направя така, че тя да се чувства по-добре.“ И се справяше напълно. Емили сияеше от щастие; бракът им беше признат за „най-идеалния“ измежду всички, за които приятелите им знаеха.

Джо се задържа далеч от Чарлстън и Елизабет в продължение на повече от пет години. Той отговаряше на писмата й с кратки, насърчителни бележки; въвличаше се във все по-смели манипулации на пазара и удари върху конкурентите; заведе съпругата и дъщеря си в Европа за покупки на предмети на изкуството и мебели под напътствията на един безпаричен италиански благородник; печелеше и пръскаше милиони долари. И през цялото време беше преследван. Не от мисълта за Елизабет; той съзнаваше, че никога не може да я има. Преследваше го градчето на Елизабет. В Лондон камбаните на Биг Бен звъняха съвсем както тези на „Св. Михаил“ и той не можеше да заспи. Във Флоренция се оглеждаше непрекъснато за приликите между нея и Чарлстън, които Джулия Ашли беше открила. В Ница стените в пастелни цветове, внезапното бурно разцъфване на цветята, издигнатата площадка за разходки покрай водата, вятърът в палмовите дървета — всичко му нашепваше за Чарлстън. Дори в Ню Йорк той се разхождаше с часове из тесните улички на Гринидж вилидж. Забравена сега от града, разпростряла се в противоположна посока чак до Седемдесета улица, старата част беше утихнала като Чарлстън; сградите на федерални служби в нея — заспали като в Чарлстън; атмосферата й — като на малък свят, омагьосан от вълшебник и забравен от забързаните години. Като в Чарлстън. Измъчваше го носталгия по дома, където хората говореха бавно и меко и у тях имаше загриженост един за друг.

През пролетта на 1892 г. в един адски напрегнат ден нещата достигнаха критичната точка. Когато пристигна в кантората си, страстите там се бяха нажежили. Някой или група от няколко души подбиваха цените на десетки хиляди акции от вид, в който той имаше силна позиция. Ако искаше да стабилизира капиталовложението, което беше вече направил, трябваше да пусне на борсата повече от половин милион долара, за да изкупи акциите, които я наводняваха. Беше класически пример за внезапна атака. Срещу него. Единствените хора, способни на такава манипулация, бяха приятелите му. Прекалената му заетост с други неща беше отслабила вниманието му и го беше превърнала в удобна жертва. Тогава си даде сметка, че това не го интересува. Играта на нанасяне и отбиване на удари в света на капитала вече не му изглеждаше като предизвикателство.

— Спри да купуваш — каза на борсовия си посредник, — ще поемем загубата. — И остана бездействен наблюдател на загубата си от триста хиляди долара. След което си отиде вкъщи.

Имаше писмо от Елизабет, в което се разказваше за объркващото забавяне на ваните за сярна киселина и за първи път се търсеше помощ по личен въпрос. „… По някакъв начин аз сама го предизвиках. Твърде много се разприказвах за това колко добре вървят нещата в Карлингтън и сигурно отстрани е звучало като че ли нямам никакви проблеми. Твърде голяма е гордостта ми, за да си призная, че неправилно прецених в каква степен всички цени ще се повишат. Положението е такова, че съм ипотекирала къщата и завода до последната тухла, за да закупя машини. За това ще се погрижа, когато започнем сами да преработваме, но точно сега Стюарт ме помоли за заем. От деня, в който се е преместил в имението, само неприятности му се трупат на главата. Хенриета го нарича лош късмет, но аз си мисля, че всичко идва от лошото му отношение към работниците. Държи се сякаш им е собственик, а не работодател. Ето защо полята са покрити с бурени, оризът е от лошо качество и добивът е наполовина изгубен. Опитах се да му говоря, но той не ме слуша. По-скоро е склонен да хвърли вината върху Линкълн, задето е освободил черните. Както и да е, но той сега е изостанал с две години в плащането на данъците си и дори и един бивш съдия не може да се справи с такава ситуация. Той призна, че вече е продал хиляда акра земя, само за да може да продължи да обработва останалата. Ако не бъда в състояние да му помогна, ще се наложи да продаде още четиристотин акра. Имението е достатъчно голямо, но не мога да понеса идеята от него да се откъсват парчета, независимо колко незначителни са те. Ще ти бъде ли възможно да почакаш шест месеца за дяла си от приходите на компанията? Двете хиляди долара ще спасят Стюарт. Не мога да обещая, че той ще бъде някога в състояние да ги върне, но ти давам думата си, че аз ще го сторя.

Но дотук с тъжните неща! Грехота е да се хленчи, особено когато е пролет. Гроздовете на орловите нокти са израсли невероятно буйно тази година. Проврели са се през прозореца и се опитват да изядат рудните образци по етажерките. Миризмата е божествена, особено след дъждовен порой…“

Джо стисна главата си с ръце. Само две хиляди долара. За всяка статуя, донесена за градината на Емили, той беше похарчил десетократно повече. Протегна се за писалка и хартия, за да надраска телеграма, когато забеляза обемистия пакет, адресиран до него с непознат женски почерк. Идваше от Чарлстън.

Когато го отвори, от него изпадна върху бюрото изцапано парче избеляла жълта коприна. Сгънато в него беше писмо от Люси Енсън. Първата му мисъл беше, че в него тя му разказва някаква неприятност, която Елизабет от гордост премълчаваше. Очите му преминаха бързо по написаното с дребен и сбит почерк.

„… научавам какво става с теб от разказите на Елизабет… радвам се да науча за успеха ти… вълнуващи пътувания… чудесно семейство…“ Той зачете по-бавно и усети постепенно някакво смъдене в очите.

„Г-н Джосая умря мирно в съня си. На седемдесет и осем години, беше дошло времето му за почивка. Беше много отслабнал и не на себе си след земетресението, но последните седмици бяха като връщане към по-щастливи дни. Радваше се на добър апетит и беше в пълно съзнание. Знаеше, че си отива, и аз не го обиждах, опитвайки се да го отрека.

Говорихме за теб, Джо. Г-н Джосая беше доволен и ни най-малко изненадан от новините за теб, които му преразказвах от наученото от Елизабет. Той каза, че винаги е знаел, че имаш големи заложби и че си спасявал по много начини живота на Пинкни. Искаше да ти остави нещо свое като знак на обич и уважение. Часовникът си беше решил да остави на внука си, а имаше малко свои други неща. Но той лично се качи на тавана и прерови всичко, складирано там. Намери това. Останало е от офицерския шарф на конфедератската му униформа. Страхувам се, че катериците са отнесли по-голямата част от него. Сигурно са я използвали за украса на хралупите си. Но г-н Джосая каза, че от значение е жестът. Трябвало да ти предам от негово име, че ако някога си бил в неговата рота, щял да те произведе офицер и да ти го връчи на бойното поле. Добавя, че Господ те бил създал джентълмен, така че не била необходима украса, която да го показва…“

— Джоузеф! — красивият глас на Емили молеше за вниманието му. Той премигна, за да се избистри погледът му. — Виктория иска да ти покаже нещо.

Джо погледна дъщеря си. Белезникавата й коса беше подредена в редици от блестящи букли, хванати със златни шноли. Роклята й стигаше до прасците; ушита бе от лъскава синя коприна, украсена с водопади от дантела по краищата на ръкавите с дължина до лактите и с дантелени волани около подгъва. Гърбът й представляваше разточителност от плисета и кадифени фльонги, с турнюр, по-голям от самото дете. Златни гривни със сапфири обвиваха и двете китки, а сапфирена огърлица блещукаше на шията й.

— Харесва ли ти роклята ми, папа? — Виктория се завъртя, за да я покаже по-добре.

— Изглеждаш прекрасна, миличка. Къде има празненство?

Емили поклати глава.

— Толкова си разсеян, Джоузеф. Днес Виктория отива за пръв път на училище по танци. Казах ти преди една седмица.

— Мислех, че имаш предвид уроци по балет.

— За бога, не. Тя ходи на балетни уроци от петгодишна. Тук става дума за салонни танци. Малкото ни момиче се превръща в млада дама от обществото.

— Много е малка, Емили.

— На десет години е. Всички деца започват да учат танци на десет години.

Джо погледна детето си, облечено като по снимка от модно списание, фризирано и украсено с бижута като жена.

— Не — каза той. — Няма да разреша. Прекалено много, прекалено рано. — Той вдигна парцала от жълта коприна и го размаха като знаме. — Знаете ли какво е това?

Емили прегърна с една ръка Виктория. Двете се втренчиха в Джо сякаш беше полудял. Джо почувства, че може би до известна степен бяха прави. Сърцето му се блъскаше в гърдите и той беше изпълнен с яростна болка.

— Това — каза той с едва доловим глас — трябва да ми напомни, че съм южняк. Почти го бях забравил за известно време. Но това е, което съм и което искам да бъде детето ми. Искам тя да притежава не само нещата, които могат да се купят с пари. Искам животът й да бъде хубав. Махаме се от този шум и показност. Възнамерявам да заведа семейството си в Чарлстън.

Емили Симмънс надзърна от прозорчето на файтона, който ги откарваше от гарата до чарлстънския хотел, и сърцето й изтръпна. Улицата носеше достатъчно белези на живот и благополучие, но всичко изглеждаше толкова малко и животът — толкова бавен. Нямаше здание, по-високо от четири етажа. Къщата им в Ню Йорк беше по-висока от повечето тукашни сгради. Тя не беше присъствала на бурната среща, на която Джоузеф беше уведомил баща й, че ще се местят, но баща й я беше уведомил за възгледите си в това отношение по-късно. Думите сега ечаха в главата й. „Провинциалист… депресиран… назадничав… муден…“

Внушителната фасада на чарлстънския хотел й подейства до известна степен; разточителните размери на стаите в апартамента им компенсираха старомодността на мебелировката. Емили потърси неща, които да й харесат. Тя силно желаеше да достави удоволствие на Джоузеф, а знаеше, че за него Чарлстън има някакво особено значение, въпреки че причините за това не й бяха ясни.

Тя оцени високо обяда, поднесен им в подобното на пещера помещение за хранене, намиращо се непосредствено след фоайето. Наложи се Виктория да бъде сгълчана, задето се зазяпваше в чернокожите сервитьори. Тя никога не беше виждала чернокож човек толкова отблизо; нито пък Емили, която беше не по-малко заинтригувана, но съумя да запази естественото си държание. Нямала представа, писа тя на баща си същата вечер, че кожата на негрите имала толкова оттенъци.

След обяда те слязоха в търговската част на града. Емили отбеляза красотата на „Св. Михаил“ и Джо нареди на файтонджията да спре. В този момент удариха камбаните на църквата. Лицето на Емили светна от неподправено удоволствие.

— Какви сладки звуци! — каза тя. — Камбаните са прекрасни.

Беше три часът и стражът извика своите обичайни думи. Виктория се сви на седалката от смях. Майка й изшътка.

— Очарователно е — каза тя, — толкова старомодно!

В продължение на един час те се движиха из старите улици, които Джо беше изучил преди двадесет и пет години. Усмивката на Емили се стопи, но тя беше решена да демонстрира само добро настроение. Проблемът беше Виктория. Тя правеше коментари за всичко и задаваше прями, объркващи въпроси. „Виж колко са тесни улиците, мамо… Тази къща е синя. Какъв смешен цвят за една къща… Защо има толкова много пансиони, папа…? Защо боята се лющи навсякъде…? Каква е тази отвратителна миризма…? Къде са хората…?“

Обиколката им завърши на „Батъри“ — алеята за разходки покрай пристанището. Джо помогна на дамите си да слязат от файтона и те продължиха пеша близо до водата. За първи път Емили беше наистина доволна.

— Хубаво е като речния бряг в Ню Йорк — каза тя. Две малки чернокожи момчета дотърчаха при тях и избръщолевиха нещо неразбираемо. Джо се засмя и кимна. Те се хвърлиха в бесен танц, въртейки очи и пеейки. Когато свършиха, Джо подхвърли монета във въздуха; по-високото момче я улови и двете се поклониха с ослепителни усмивки, след което си плюха на петите.

— Това се нарича „бръснещ полет“ — обясни Джо, — всяко хлапе в града печели дребни пари от туристите по този начин.

— Можа ли да разбереш какво казаха те, папа? Какъв чуждестранен език беше това?

Джо я вдигна в ръцете си и я целуна.

— Това беше езикът на черните хора, принцесо. Нарича се „гала“. Бързо ще го научиш. Всички в Чарлстън говорят наполовина техния език. Научават го от чернокожите си бавачки. Тук няма да чуеш това, което в Ню Йорк наричат „южняшки акцент“. В Чарлстън всичко е различно от което и да е друго място.

Емили погледна гордия си и щастлив съпруг и решението й да хареса това странно, затворено зад прозорците си мизерно място се затвърди.

Джо пусна Виктория на земята.

— Хайде, дами на семейство Симмънс, отиваме към къщата на фамилията Трад. Да се порадваме на този необикновен ден. Усещате ли бриза? Нека ви обясня какво означава той за града. Ще забележите, че всички къщи са разположени под ъгъл към посоката, в която духа — като корабни платна… — Той говори без прекъсване, докато стигнаха до къщата на Елизабет.

Самата Елизабет отвори вратата. Джо й беше писал, за да я предупреди, че ще доведе семейството си на гости, и тя прекара няколко дни в приготовления за нещо като увеселение с чай. Подовете и мебелите блестяха ослепително, на масичката за чай чакаше кокосов сладкиш, а Кетрин и Трад бяха облечени в най-хубавите си празнични дрехи.

— Влизайте, влизайте! — извика тя. — Толкова се радвам да ви видя! — След суетнята около взаимното представяне тя ги поведе нагоре към гостната стая, където Кетрин и Трад се навъртаха около сладкиша.

— Моля седнете, сигурно сте изтощени след толкова продължителна разходка — каза тя. — Не в това кресло, Джо. Краката му са малко нестабилни… Деца, елате и кажете добър ден на семейство Симмънс. Сладкишът е за по-късно, така че няма смисъл да го оглеждате отсега.

Кетрин и Трад бяха представени, след това им беше разрешено да напуснат, влачейки на буксир Виктория.

— С Виктория ще играем на земетресение на люлката — обясни Трад на Емили. — На Виктория много ще й хареса.

Сърцето на Емили се преобърна.

— Знаете ли, че миналата седмица имаше още един трус? — каза Елизабет. — Слаб, разбира се, но ние всички се притеснихме за чашите и чиниите си. Едва ли на някого е останал много здрав порцелан след най-големия.

— Джоузеф ми е говорил толкова често за вас, госпожо Купър. Истинско удоволствие е за мен да се срещнем.

Елизабет взе ръката на Емили в своите.

— Наричайте ме Елизабет, моля ви. Аз възнамерявам да ви наричам Емили, ако нямате нищо против. Чувствам сякаш сме от едно семейство. Джо каза ли ви, че е спасил живота на брат ми? Не? Прекалено скромно от твоя страна, Джо. Разрешено ти е да разправиш каквото си поискаш на собствената си съпруга. Емили, трябва да го накарате да ви разкаже. Беше наистина героична постъпка.

От всичко, което Емили беше решила да хареса в Чарлстън, тя най-много се боеше от Елизабет Купър. Беше прочела всички писма на Елизабет — Джо не заключваше бюрото си. Но невинността им не я успокои. В тях имаше близост на общите преживявания, цели, планове, които я плашеха. У нея се беше затвърдило убеждението, че Елизабет е непременно изключителна красавица, притежаваща пословичния южняшки чар на безпомощна жена. Сега, когато я видя, Емили можа най-накрая да се отпусне. Вярно, Елизабет беше по-млада от нея, но изглеждаше по-възрастна. В ъгълчетата на очите й имаше малки бръчици, а тънкият й нос и изпъкналите й скули бяха покрити с лунички. „Твърде е слаба, мислеше си Емили щастливо, не мека и закръглена, а прекалено висока — по-висока от Джоузеф.“ Очите й бяха наистина зашеметяващи — огромни и със син цвят, който изглеждаше дълбок колкото Средиземно море. Но тя не използваше нищо, за да ги подчертае. Дори роклята й не беше синя, а бледорозова — със сигурност неподходящ цвят в комбинация с червена коса, който дори не беше на мода. Полите й бяха семпли и прибрани, без дори намек за турнюр. „Старомодно обличане, успокои се Емили. Била съм глупачка да се притеснявам. Джоузеф просто е бил мил с нея, защото е сестрата на стар приятел.“

Джо също се вълнуваше от срещата. Знаеше, че Емили е ревнива — беше мъж с усет. Знаеше също, че тя имаше причина да бъде ревнива. Когато Емили се успокои, това донесе успокоение и на него. Тайните му бяха опазени.

И Елизабет, безценната Елизабет, изглеждаше добре. От нея се излъчваше сигурност и самоувереност, които й придаваха необикновено силна красота. „Аз направих това за нея, никой друг, помисли си той. Аз повярвах в нея и й помогнах да повярва в себе си.“ Той считаше това за най-голямото постижение в живота си.

— Наистина се надявам, че посещението ви ще бъде дълго и приятно, Емили, дори като се има предвид, че Джо е имал неблагоразумието да ви доведе през юни, когато започва да става горещо. Отиваме на крайбрежието следващия месец и вие ще трябва да дойдете с нас. Виктория може да спи при Кетрин, а вие с Джо — в стаята за гости. Там е много красиво и прохладно и ще имаме време да се опознаем. Преди това разполагаме с време да отидем до Карлингтън. Джо, почакай само да видиш завода и новите хангари. Толкова са впечатляващи, че няма да повярваш на очите си.

Джо вдигна ръка.

— Карай по-бавно, шефе — каза той. — Не е необходимо да бързаме. Емили и аз трябва да огледаме някои къщи. Местим се в Чарлстън. Ще има предостатъчно време да се види и направи всичко.

— О, Джо, Емили, това е чудесно! — Ентусиазмът на Елизабет беше неподправен, въпреки че не й беше ясно как екзотични създания като Емили и Виктория ще свикнат с бавния ритъм на живота в стария град. Можеше ясно да види, че дрехите и бижутата им са по най-последна мода; Виктория приличаше много повече на принцеса, отколкото на малко момиче. Джо също беше издокаран, но тя не се притесняваше за него. Той си беше старият Джо.

— Новини като тази — каза тя — изискват незабавно отпразнуване. Да повикаме децата и да разрежем сладкиша!

— Всичките са твърде стари, Джоузеф — каза Емили, когато останаха сами същата вечер. Тя беше много лошо впечатлена от къщата на Елизабет — по мазилката на тавана й имаше видими пукнатини. — При всяко положение не желая използвана къща. Искам своя собствена, проектирана специално за мен.

Джо се съгласи. Можеха също така да наемат нюйоркски архитект, ако това щеше да я накара да се почувства повече като у дома. Но построяването щеше да отнеме година или повече. Имаше ли тя нещо против временно да закупят къща, в която да живеят, докато новата бъде построена? Уредена била вече среща с адвоката на закуска, за да ги заведе на оглед на няколко кандидатури.

— Ами, ще хвърля един поглед, но нищо не обещавам.

Джо трябваше да се съгласи и на толкова, въпреки че съзираше опасност от неосъществяване на плановете му за преместване в Чарлстън.

На другата сутрин почитаемият Барнуел Смит оцени Емили Симмънс с един поглед и скришом въздъхна с облекчение. Той беше коренен жител на Чарлстън и се почувства по-добре, когато разбра, че има пред себе си не някоя дама янки, решена да модернизира стара къща в търговската част. Той отведе семейство Симмънс директно в къщата „Уилиамс“ на „Уентуърт стрийт“; цената й беше така зашеметяващо висока, че самата агенция за продажби на драго сърце би заплатила значителна сума, за да се отърве от нея. Емили взе решението си моментално. Купуваха я.

Джо беше толкова благодарен, че й обеща „къщурката“ с четиридесет стаи в Нюпорт, която тя много харесваше, като малък допълнителен подарък. Знаеше, че Емили никога не би се задоволила с къща на остров Съливан. Той осъзнаваше също, че тя му прави подарък с готовността си доброволно да се раздели с Ню Йорк. Къщичката беше малка компенсация за великодушието й.

Домът „Уилиамс“ представляваше гигантска, впечатляваща постройка — имитация на Тюйлери. Построена беше за предприемач от Джорджия, който беше успял да излезе от войната с един милион долара. Обстоятелство, което не го беше направило по-популярен между жителите на Чарлстън. Беше построил къщата едновременно, за да угоди на желанията си и да си отмъсти на хората, отнасящи се презрително към него. Всичко в нея беше вносно: италиански мрамор за камините, изработени от италиански занаятчии; дървен материал от редки видове за паркета и облицованите с ламперия стени; великолепни френски кристални полилеи и огледала в позлатени рамки. Двойните стаи за прием бяха по-големи от балния салон в Ирландската зала, където се провеждаше празникът на Света Сесилия. До градините, подредени в правилни геометрични форми, разположени зад къщата, се намираха конюшните, разположени така, че преобладаващите ветрове да отнасят миризмите им отвъд невидима бариера, зад която те не се усещаха. Насочваше я към съседната област на юг от Броуд.

— Шед, колко лошо си постъпил — каза Люси шеговито. — Да купиш имението Уилиамс! Все едно че си наел батальон от хора, които да стоят на „Броуд стрийт“ и да правят подигравателни движения. Да знаеш, че никой няма да те кани на гости.

Джо се отпусна в креслото си.

— Емили я хареса, Люси, а това преместване не е лесно за нея. Освен това не можем да се настаним в камбанарията на „Св. Михаил“, пък и не бихме имали възможността. Няма смисъл да се правим на това, което не сме. Ние сме богати янки и не се срамуваме от факта. Ще ни канят други богати янки и това ще отвлича Емили. Виктория ще ходи на училище с децата от Чарлстън и ще се държи според правилата в Чарлстън. Искам тя да порасне като една южняшка дама.

— Ами ти, скъпи приятелю? Какво ще извлечеш ти от това преместване? Мислил си първо за семейството си и това е хубаво, но ти също трябва да намериш удовлетворение за себе си.

— Вече съм удовлетворен, защото съм тук. Животът е по-хубав, дори за човек, който не е роден в Чарлстън. Харесва ми ритъма, чувството за пропорция. На четиридесет и пет години съм и съм пропилял по-голямата част от живота си в правене на пари. Мой приятел в Ню Йорк — или това, което наричам мой приятел там — просто си отиде за един ден. Джей Гулд. Чувала ли си някога за него?

Люси поклати глава отрицателно. Джо се усмихна.

— Твоето неведение със сигурност щеше да го натъжи. Въобразяваше си, че абсолютно всеки знае кой е той, защото вероятно беше най-хитрият човек, занимавал се някога с парични операции. Както и да е, Джей беше само десетина години по-възрастен от мен. Просто се стопи. И за какво? Заради още една купчина долари, която не би могъл да изхарчи, ако се беше опитал да го стори. Не искам това да се случи и с мен. Желая по-добра участ за мен и за семейството ми. И искам да престана да претендирам, че съм нещо, което не съм. Няма начин да заблудя хората, които ме познават от времето, преди да започна да нося обувки, и не е нужно и да опитвам. Ти и Елизабет сте най-добрите приятели, които някога съм имал. Преместването си струва усилието дори само за да бъда тук с вас сега.

— Думите ти ме правят много щастлива. Кога ще доведеш Емили и Виктория да ме видят?

— Веднага, след като се върнат от Роуд Айлънд. Отхвърчаха натам в момента, когато казах на Емили, че може да купи вилата. Ще се присъединя към тях през следващата седмица. Всички ще бъдем у дома в края на септември.

— Надявам се да не стигнеш до извода, че си направил грешка, премествайки се тук. Ще ти се отворят рани, които може би вече са били зараснали.

Джо я погледна в очите. Тя знаеше.

— Те никога не са зараствали — каза той, — но това не е причината за завръщането ми.

Люси го целуна по бузата.

— Не беше нужно да ми го казваш. Както г-н Джосая каза, Шед, ти носиш душата на истински джентълмен. Ще се моля тази промяна да бъде добра за теб.

Промяната наистина се оказа добра за Джо. На следващата 1893 г. катастрофална финансова паника заля Ню Йорк, разпространи се из цялата страна и даде отражения във всички части на света. Банки фалираха, борси се затваряха, състояния се стопиха — осакатяваща депресия хвърли сянката си над Америка. Бащата на Емили почина от апоплектичен удар и си спести осъзнаването на неприятния факт, че е разорен. Джо беше превърнал движимата си собственост в пари преди преместването. Следователно беше по-богат откогато и да било, защото парите му имаха висока стойност.

В Чарлстън малко хора имаха състояния за губене; общата паника слабо накърни спокойствието южно от Броуд. Елизабет гледаше философски на нещата.

— И без друго нямаше да съумея да стана богата. Доволна съм, че поне имах това усещане на хартия.

Новият преработващ завод на компанията беше влязъл в експлоатация предишната есен, давайки фантастични печалби, чиито основи тя беше градила в продължение на шест години. Те се вливаха достатъчно месеци, за да могат да се изплатят високи ипотеки. И тогава, с настъпването на паниката, цените на фосфата се бяха устремили бясно надолу в целия свят. Карлингтън даваше по-малък приход сега, отколкото в дните, когато рудата просто се изкопаваше и промиваше. Елизабет щеше да го преживее, но не оставаха пари за каквито и да е разточителства.

А не допускаше и мисълта Джо да я подпомогне финансово.

Той отнесе проблема до Люси.

— Знаеш ли какво направи тя — задави се той от яд. — Не само си навири носа и ми заяви, че се оправя много добре и сама, но и се опита да ми върне огърлицата, която беше сватбеният ми подарък за нея. Каза, че считала за по-подходящо да я дам на Емили.

Развеселеност смени раздразнението на Люси. От години насам й беше омръзнало да бъде всеобща довереница. Огромната диамантена огърлица изглеждаше наистина толкова ужасно, че тя никак не се учудваше на желанието на Елизабет да се отърве от нея. Джо вероятно се е чудил защо тя не я носи; имала бе няколко възможности за това по време на изисканите обеди в къщата на семейство Симмънс.

— Не трябва толкова да се ядосваш — му каза тя успокояващо. — Познаваш достатъчно добре Чарлстън, за да ти е известно докъде достига гордостта ни, що се отнася до способността да посрещнем всеки удар, стоварен върху ни от съдбата. Нищетата дори е за предпочитане. Що се отнася до огърлицата, тя има право. Такъв подарък мъжът прави на съпругата си, а не за сватбата на нечия друга съпруга. Тя вероятно щеше отдавна да ти я е върнала, ако не беше залагана.

— Залагана? Елизабет я е занесла в заложен магазин?

— Не тя, Лукас го стори. Пини ми разказа всичко. Не казвай на никого какво си научил от мен.

— Отказах да си я взема и й казах, че съм обиден от предложението й. Огърлицата беше принадлежала и на майка й; нормално беше да остане у Елизабет.

Люси се сдържа да не се разсмее.

До момента, когато се видя с Елизабет.

— Научих, че не си успяла да се отървеш от стоте кила скъпоценни камъни — каза тя. Двете избухнаха в съвсем неприлягащ на дами кикот.

— Сега ще трябва да нося огърлицата на партитата на Емили.

— Точно ще си пасваш с дамите от висшето общество.

Играта им на снобизъм носеше някакво извратено удоволствие и на двете.

— Ужасни сме — каза Елизабет: — Не е ли забавно? Все пак ще бъда наказана. Всичко се връща. Кетрин смята, че ужасното диамантено нещо е красиво.

— Тя е само на четиринадесет. Ние също бяхме същински дивачки на нейната възраст.

— Надявам се да си права. Изглежда не съм в състояние да постигна съгласие с нея по какъвто и да е въпрос. Просто излъчва неодобрение по отношение на мен. Мога да го почувствам дори ако сме отделени със стена.

— Ще премине. Временно състояние.

54.

— Защо не можеш да бъдеш като другите майки на момичета? Ужасно се чувствам, съвсем изолирана. Майките на другите ходят по партита, на гости една на друга, играят вист и заедно пазаруват. Всичките са приятелки помежду си. Ти не си ничия приятелка, освен на старата ти и старомодна братовчедка Люси и на ужасната госпожа Симмънс. Какво не ти е наред?

Елизабет бе силно впечатлена от гневното избухване на дъщеря си.

— Кетрин, мила. Изобщо не предполагах, че се чувстваш така!

— Никога нямаш никаква представа за чувствата ми! Не те е грижа как се чувствам!

— Не е вярно. За теб ме е грижа повече от всичко друго на света.

— Не, не е така. Искам да умра! — Кетрин се хвърли на леглото си и се разрида върху възглавницата. Когато Елизабет докосна рамото й, тя рязко се отдръпна. — Остави ме сама — извика тя, — просто ме остави сама!

Елизабет излезе на верандата и се отпусна на седалката на окачената там люлка. Беше като замаяна. Без да усеща какво върши, тя се отблъсна от пода с върха на едната обувка и раздвижи люлката. Назад-напред, назад-напред. Веригите, на които люлката беше окачена, заскриптяха по-високо, когато тя отиваше назад, по-ниско — когато се отпускаше напред. Постоянният ритъм действаше успокояващо на възбудените й емоции.

Съзнанието й се изпълни с болката и яростта на самооправданието. „Направих всичко възможно за това дете, то трябва да ми бъде благодарно. За да бъде тя добре облечена, не съм имала прилична рокля от години. Дадох й стаята на Пини, а аз самата останах на третия етаж. Дадох й малките си перлени обици и тя изгуби едната при първото си излизане с тях. Работя като куче, за да може тя да живее в хубава къща и да ходи в добро училище. Достатъчно е голяма, за да разбира, че не ми е било лесно. Виждала ме е късно през нощта да работя над счетоводните книги и да се поболявам от тревоги как да платя данъците и сметките. Как смее да ми се тръшка, понеже не си прахосвам времето по чаени партита?“

Люлката заподскача по-бързо и заскриптя по-силно. В звуците, издавани от нея, имаше ярост. Елизабет се опи от яростта си на една Трад. „Би трябвало да се кача и да й насиня задника“, помисли си тя. Но в следващия момент в съзнанието й оживя звукът от удар върху плът. Звук, който някога й беше твърде добре познат. „Мили боже, прости ми за това, което си мислех.“ Гърлото й се сви. Тя си наложи да диша бавно и дълбоко, докато прогони спомена. Усети, че трепери. Бурното движение на люлката премина в по-спокойно.

Замисли се за собственото си детство. Гордееше ли се тя със своята майка? Мери Трад беше един почти нереален образ. Беше се омъжила и заминала, когато Елизабет имаше навършени едва девет години. Годината преди това Елизабет беше прекарала в имението Ашли. „Гордеех се с леля Джулия. Още когато бях малка, разбирах, че е забележителен човек. Можеше всичко. Страх ме беше от нея, но й се възхищавах. Не мисля, че Кетрин се плаши от мен; тя трябва да знае, че аз я обичам. От друга страна, тя очевидно не ми се възхищава. Всичко обърквам.“

Някакъв вътрешен глас започна да й се подиграва, да я измъчва. „Тя не те обича, казваше й той; никой не те обича, нито някога те е обичал. Нито майка ти, нито бавачката ти, съпругът ти, дъщеря ти. Защото не заслужаваш обич. Провал.“

— Трад — произнесе тя гласно, — Трад ме обича.

Но каква е любовта на едно осемгодишно момче? Той обича самата дума „майка“, защото това се очаква от него. Той не те познава. Когато Кетрин беше на осем години, тя също обичаше „мама“.

— Мамо — гласът на Трад я извика от горната площадка на стълбището, — мамо? Късно стана. Няма ли да ме сложиш да спя?

Елизабет изтри лице с полата си.

— Идвам, миличък — извика тя. — Веднага идвам.

Тази нощ не можа да заспи. Камбаните на „Св. Михаил“ неспирно отброяваха отминаването на часовете и викът на стража „… всичко е наред“ надигаше у нея желанието да изпищи. Най-сетне, когато в предутринната дрезгавина започнаха да се очертават неясно рамките на прозорците, сънливият глас на стража „Пет часът и всичко е наред“ й напомни за отдавна дадения й от Пинкни отговор.

— Но би могло да бъде и къде-къде по-добре — измърмори тя. И се усмихна. Мислите й прекъснаха движението си по отчаяната спирала на поражението и застанаха всяка на мястото си. Кетрин имаше известно право. Елизабет кимна. Призна си, че се беше отдръпнала от света повече, отколкото всъщност беше необходимо. Силата на Чарлстън беше в близостта на хората, а тя беше отхвърлила тази подкрепа, разчитайки само на собствените си сили. Нито пък децата бяха единствената причина да работи толкова много. Обичаше да работи, да планира, да командва. Но не беше необходимо да позволява всичко това да изпълва целия й живот. Това беше в известно отношение опит от нейна страна да избегне истината, която обществото щеше да й наложи да погледне в очите, а именно факта, че е сама. Също така беше се примирила да се задоволява с най-малкото. Приличният външен вид й беше достатъчен. Липсата на суетност беше друга форма на гордост, подобна на отказа й да приеме помощ срещу самотата или бедността си.

„Винаги ще се гордея с многото, което съм постигнала. Не съм се провалила. Но е погрешно да се гордея със слабостите си, а да се криеш от света е слабост, грешка под влияние на страха. И какво от това, че хората са ми причинили болка? Те също са ми дарявали радост и са ми помагали — когато съм им разрешавала да го правят. Размяната е честна — малко болка за всички хубави преживявания. Важното е човек да е отворен към живота, не да бяга от него.“

А любовта? Разреши си една-единствена въздишка на самосъжаление. Тя отключи обръча около сърцето й и във вените й се вля енергия. Светът е пълен с хора, които никога не научават що е любовта, но и така продължават да живеят с изгревите на луната, цветята, танца на слънчевата светлина и хиляди други наслади за душата. Всичко това е предостатъчно, за да е щастлив човек.

— Кетрин — каза тя на закуска, — мислих върху нашия разговор вчера вечерта.

— Съжалявам, мамо. Бях груба. — Резкият тон на Кетрин не хармонираше с извинителните й думи.

„Не се ядосвай“, каза си Елизабет.

— Да, беше — каза тя спокойно, — но повече няма да го обсъждаме. Факт е, че отдавах прекалено голяма част от вниманието си на Карлингтън и ти имаше право да ми го кажеш. Възнамерявам да се променя.

— Ти и Кетрин карахте ли се, мамо? — Трад беше прелюбопитен да научи нещо повече.

Елизабет го ощипа по носа.

— Ето какво се случва на малки момчета, които се бъркат в чужди работи. А сега яж качамака си, преди да е изстинал!

След като децата излязоха за училище, тя направи преглед на гардероба си и откри големи празнини във всяко негово отделение. Отиде на бюрото си и написа кратко послание до Джо Симмънс с молба да се отбие към нея.

— Преставам да си придавам важност — каза му тя на следващия ден. — Ти си по-богат от цар Мидас, Джо. Бих желала да те помоля за увеличението на средствата ми, за което постоянно говориш. Знаеш, че то трябва да дойде от твоя дял от печалбата.

Лицето му засия от щастие. Елизабет се засмя.

— Много странно е — каза тя, — че когато постъпя егоистично, се оказва, че съм се отнесла по най-добрия начин с някой от най-близките си приятели.

— Както винаги съм казвал на Пинкни — откликна Джо, — вие, Традови, сте банда дебелоглавци.

До започването на сезона на коледните празненства Елизабет беше отново в кръга от забавления, считани за допустими за една вдовица. Беше силно и приятно изненадана от приема, който й беше оказан. Забавляваше се също и с вниманието, демонстрирано й от няколко господа, включващи един много жизнен осемдесет и тригодишен и друг, който трябваше да бъде нашибан с камшик, задето пренебрегваше съпругата си. Тя даде на Делия инструкции да обявява, че не е вкъщи, на всички посетители от мъжки пол, с изключение на Нед Раг и Джо Симмънс, благославяйки условностите, защитаващи по такъв начин неомъжените дами. Тя се радваше на завръщането си в обществото, но нямаше намерение да се явява повторно в ролята на светска дебютантка.

На първи януари, както винаги, тя отиде в Карлингтън на „обсъждания“ с работниците. Маса с три стола бяха поставени на платформата за товарене — за церемонията по подписване на договорите. Джо й помогна да се изкачи по стъпалата; Нед стоеше зад стола й, готов да го побутне напред при сядането й. Работниците — група от сто човека, образуваха полукръг в подножието на платформата, а жените и децата им бяха застанали по-назад. В атмосферата се усещаше напрежение. От миналогодишното събрание насам икономическата депресия беше променила положението и всички го знаеха. Много производства бяха затворени, оставяйки хора без работа. Носеха се приказки за още закривания и предположения, че късметлиите, които ще успеят да се задържат на работа, ще получават наполовина по-малки заплати. Нед Раг умоляваше Елизабет да вземе решение за размера на намалението на заплатите, и то по-скоро, за да може той по-отрано да започне да убеждава работниците, че с тях са се отнесли почтено. Опасяваше се от прояви на насилие. Но тя беше отказала той да говори от нейно име.

— Решението е мое, Нед, а също и отговорността. Ако някой си изпусне нервите, нека гневът му се насочи към мен, а не да се излее върху теб. Трябва да можеш да се разхождаш спокойно из Карлингтън, без да е необходимо непрекъснато да се озърташ; зад бюрото си в града аз съм в безопасност.

Тя също не се съгласи Джо да наеме охрана, която да обгради тълпата. Това просто щяло да драсне клечката на барута, каза тя. Въпреки това той беше оставил в готовност две лодки с въоръжени мъже, прикрити зад високите блатни треви в една от извивките на реката. Във фабриките в Симмънсвил бяха правени опити за разбунтуване и палеж и Джо не искаше да рискува в каквато и да е степен безопасността на Елизабет.

Заводът беше спрял работата за празниците в деня преди Коледа и миризмата на химикали, обичайна за Карлингтън, сега не се усещаше така остро в синкавия въздух. Времето беше топло. Елизабет свали късата си кафява вълнена наметка и отиде към предната част на платформата, вместо да седне на приготвения стол. Беше облечена в дълга до земята кафява пола и колосана бяла блуза с широки бухнали ръкави. Джо погледна високия й, изправен гръб, оценявайки колко стройна е фигурата й и колко хубаво е, че жените вече не носеха турнюри. Сега приличаха повече на хора, отколкото на рокли с прикачени към тях глави. Дълбоките червени, златни и зелени цветове на фазановите пера, украсяващи широката шапка на Елизабет, се откроиха на ярката слънчева светлина. Той съжаляваше, че лъчите не можеха да падат върху косата й. Повей на вятъра раздвижи перата и прошумоля през ръкавите й, така че тя доби вид, сякаш ще литне. „Престани да мечтаеш с отворени очи“, каза си той. Ръката му се пъхна в джоба и стисна малкия пистолет там. В случай на необходимост щеше да даде изстрел във въздуха като сигнал към скритите мъже. Елизабет започна да говори.

— Честита Нова година на всички. — Отвърна й нестройно измърморен поздрав. — Няма да ви губя времето със заобикалки и да ви държа речи за неща, които са ви известни. Работихме седем години, за да изградим този завод, а сега той не ни дава това, което очаквахме от него. Вярвам, че нещата ще се променят към по-добро, но само добрият Господ знае кога ще стане това. Дотогава ще трябва да издържим. Което не означава, че не трябва да ядем. Заплатите за тази година ще останат без промяна за всеки, пожелал да продължи договора си.

Избухна буря от възторжени викове и тълпата се придвижи по-близо. Тя протегна ръце и ги размаха, за да въдвори тишина.

— По какъв начин очаква да се справим? — промърмори Нед на Джо. — Цените падат всеки месец от август насам.

Смеейки се, Джо го потупа по гърба.

— Предполагам, че добрият Господ знае и това. Тя ще се справи. Лизи Трад може да направи всичко, на което умът й се спре, стига да го е премислила.

— Замълчете! — Елизабет беше извисила глас. Тя също се смееше, както и лицата пред нея. Някакво подобие на заповед усмири духовете.

— Преди да подпишете, добре е да знаете, че ще има повече работа за вършене — каза тя високо. — Печалбите ни само от фосфата няма да са достатъчни, затова ще се наложи да припечелваме и от други неща. Досега разкопавахме открити площи. Сега ще се преместим в горите. Дърветата ще трябва да се изсекат, за да се разчисти терен за копане. Дървесината ще продаваме. Това означава, че ще е необходимо сглобяването на салове, които ще превозват материала до фабриките за преработката му в Чарлстън. От вас очаквам, докато го прекарвате по реката, да хвърляте и по някоя въдица, вместо да се наслаждавате на пътуването. Можем да продаваме и рибата. — Отговориха й ръкопляскания и викове. — Нови машини няма да има. Ако нещо се повреди, от вас очаквам да го поправите. Ако някой загуби лопатата си, ще трябва да си купи нова с парите от заплатата. Мнозина от вас са твърде млади, за да могат да си спомнят времето, когато войници контролираха всичко в Южна Каролина. Аз си спомням. Никой не хвърляше нищо на вятъра, дори едно старо кокалче. След като месото по кокала се изядеше, той се използваше за супа, след което от него се правеха копчета. Ние, по-възрастните, които сме го преживели, няма да допуснем нещо толкова незначително като една кратка депресия да ни обезсърчи. Права ли съм?

Отговориха й одобрителни възгласи, подсвирквания и викове. И залп от приветствени изстрели към слънцето.

— Исусе Христе! — възкликна Джо. Той скочи от платформата и се затича към реката. Достигна брега й точно навреме, за да спре идващите лодки. — Отивайте си! — изкрещя той. — Фалшива тревога. Всичко е наред. Няма нужда от вас. — Размахваше ръце, за да върне назад по-упоритите. Кракът му се заплете в оголен корен и той се търкулна по изронения речен бряг в тинята, открила се след отдръпването на водата с отлива. Цветистата му ругатня изпрати лодките по пътя им надолу по течението.

Когато се върна при Елизабет, беше покрит с дебел слой миризлива синкава тиня.

— Бедният Джо — каза тя, — а толкова хубаво беше облечен. — Начинът, по който контролираше лицевите си мускули, представляваше забележително постижение на добрите маниери.

На Нед това по-малко се удаваше. Устните му потрепваха.

— Имаме работни дрехи в магазина на компанията — успя да каже той.

— Срещу заплащане — добави любезно Елизабет.

Смехът на Джо накара всички да се отпуснат. Бели, черни, възрастни и деца добре се посмяха за сметка на магната от „Уолстрийт“.

Това щеше да бъде последното истинско веселие за Елизабет за дълго време. Дори и при допълнителните усилия на работниците в Карлингтън печалбите продължиха да намаляват. На следващата година тя упорито подписа договорите за същите заплати, въпреки че вече й се беше наложило да ореже собственото си възнаграждение наполовина. До юни стана очевидно, че ще е необходимо ново орязване.

— Знаеш ли, Люси, понякога ми се иска просто да дойда да живея тук с теб — каза тя един следобед. — Толкова е спокойно!

Люси Енсън хвърли поглед по покритата с лози веранда — оазис на прохладата, дълъг четиридесет и пет метра, с разположени по нея на групички боядисани бамбукови столове и маси, където дамите пиеха чай, донесен им върху табли от безмълвни прислужнички, облечени в сиви униформи. Тя се беше преместила в Дома на Конфедерацията след смъртта на Джосая Енсън.

— Хубаво е — каза тя, — но понякога цялото това спокойствие ме докарва до лудост. И с теб ще е така, Елизабет. Ти имаш нужда да вършиш нещо.

— Да върша какво? Аз просто се хлъзгам назад. — Чашата й за чай изтрака, когато я остави.

Тихото бръмчене от разговорите на останалите групички се прекъсна стреснато, после се възобнови.

— Прости ми, Люси. Ще съсипя репутацията ти — каза тя с горчивина. — Да правя скандали: толкова непривично за дами! И да се оплаквам! Чувам думите на леля Джулия. „Дамите не се оплакват.“ До гуша ми идва понякога да бъда дама. Люси отново напълни чашата й и я подаде.

— Оплаквай се, колкото си искаш — насърчи я тя. — Дори Джулия Ашли щеше да насърчи доверяването между приятелки. Тя и госпожа Ема често си споделяха тайни.

Очите на Елизабет се разшириха от учудване.

— Не мога да си представя тези двете да се отпуснат дори за секунда.

— Но го правеха. Госпожица Ашли винаги се отбиваше следобед, когато се случваше в града по коледните празници. Аз седях на стълбите и подслушвах.

— Люси! Това не е твой стил.

— Съвсем мой си е. По-голяма част от живота си преживях чрез други хора, изслушвайки ги, наблюдавайки ги от някой ъгъл. Никога не съм изявявала достатъчно собствената си личност. Това пък е моето оплакване. Винаги за другите и никога за себе си. В никакъв случай не го допускай! Взимай и за себе си от живота.

— Люси — Елизабет протегна ръка.

— Всичко е наред, скъпа. Пий си чая и ми разкажи неприятностите си. Моите са вече зад гърба ми.

Но Елизабет беше прекалено разтревожена, за да мисли за себе си. Тя всъщност не се беше питала дали Люси е нещастна, защото тя изглеждаше всякога ведра. Като се изключи само периодът след земетресението. — Все още ли ти липсва Пинкни?

— Никога няма да му простя, че умря… Шокирана си, нали? Любовта се предполага да изключва яда. Но всъщност, разбира се, не е така. Любовта прави всяко твое чувство по-силно и съдържа в себе си всички чувства. Пинкни ме дари с най-голямото, най-силното щастие, което една жена може да познае. Липсваше само физическата част от него, но и тя щеше да бъде допълнена. Тогава щях да имам всичко, което изобщо мога да желая. Без него ми остана това — спокойствие. Съвсем недостатъчен заместител.

— Съжалявам, Люси.

— Благодаря ти… Виждаш ли, всички се оплакваме. По-добре ми е така… Твой ред е.

— Моите тревоги сега изглеждат незначителни. Аз нямам сериозни проблеми, само няколко, които кръжат като мушици около главата ми. Кетрин излиза в обществото следващата година и вече ми досажда за организирането на нейно парти. Повечето момичета сега правят така. Представят се в обществото на частна забава, освен на бала. Това се прави, за да имат възможност да се срещнат с момчета, чиито бащи не са членове на „Света Сесилия“. Изглежда, числото на момчетата намалява с всяка изминала година. Трите на Стюарт ще бъдат абсолютни знаменитости след някоя и друга година, независимо че маниерите им са отвратителни. Хенриета изобщо не може да ги контролира.

— Поне ти нямаш никакви проблеми с Трад.

Елизабет се усмихна.

— Не, слава богу. Той е радостта на душата ми. Все пак искаше ми се да не е необходимо да ходи в училището на д-р Портър. Всички малки момчета носят сега военни униформи, което за мен е непоносимо. Никога няма да разбера защо мъжете обичат толкова много да си играят на войници. Момчетата на Стюарт са дадени на пансион и той е горд до немай-къде с тях. Стюарт младши е вече „капитан“, а е само на петнадесет години. Ако слушаш как говори баща му за него, ще си помислиш, че става дума за Робърт Лий.

— Това е така, защото Стюарт беше прекалено млад, за да разбере нещо от истинската война. Освен това кариерата в армията винаги е била приемлива за джентълмен. Вече не могат всичките да бъдат плантатори на ориз.

— Не и разчитайки за това на имението. Стюарт няма вече да се занимава с ориза. Почти очаквам още едно земетресение, когато леля Джулия се преобръща в гроба си.

— С какво ще се занимава?

— Един господ знае. Приказва за отглеждане на коне или на ягоди, които да транспортира до Бостън през зимата, или някаква подобна глупост. Междувременно всяка година той продава все повече и повече земя. Думата „икономисвам“ му е непозната.

— Всъщност ти това имаш предвид нали, Елизабет? Парите.

— Люси, ти днес сервираш изненадите една след друга. Никой не произнася тази дума на висок глас.

Люси се изкикоти.

— Кога отиваш на Острова? — попита тя.

— Това е една от мушиците, кръжащи около главата ми. Няма да ходим тази година. Дала съм къщата под наем на семейство, с което се запознах у Джо.

— Изненадана съм, че не е протестирал. Не се ли опитва все още да ти дава пари?

— По най-приятния възможен начин, но все някъде трябва да сложа чертата. Той не одобрява даването на ненамалени възнаграждения в Карлингтън и аз не виждам причина да стоваря върху неговия гръб тежестите на моите решения. За щастие той никога не изявява желание да прегледа книгите. Двамата с Емили вече заминаха за Нюпорт, така че не му е известно за къщата на крайбрежието. Разказах ли ти за партито, което организираха преди заминаването си?

— Не. Разкажи. Обожавам да слушам за богатите и известните.

— Известни е точната дума. Там имаше и една актриса! — Те щастливо се отдадоха на клюки.

55.

Въпреки цялото си упорство Елизабет трябваше да се съобрази с реалността и да намали заплатите в Карлингтън за 1896 г. Нямаше неприятности, когато направи съобщението на годишното събиране. Всички бяха наясно с положението, а и дори след намалението нейните работници щяха да получават повече в сравнение с която и да е друга компания за фосфати. Подписаха договорите си, без да недоволстват.

През останалата част от януари Кетрин Мери Купър направи представянето си пред обществото на бала на Света Сесилия, изтърка подметките на обувките си от танци на бала в клуб Котийон, присъства на първото си конно надбягване и бала след него и на осемнадесети януари отново беше представена на забава, организирана от майка й в нейна чест в зала „Южна Каролина“. На всеки от тези случаи тя се явяваше с различна рокля и с ясното съзнание за красотата си. Шията й се издигаше от голите й рамене подобно на лебедова, както отбелязаха пред нея няколко по-смели млади господа, а тъмната коса ограждаше прекрасното й лице като крила на гарван — по думите на Лорънс Уилсън в натруфено стихотворение, чийто текст беше пъхнат в букет, поднесен й на сутринта след бала. Кетрин беше замаяна от успеха си. Единственото нещо, за което съжаляваше, беше, че майка й безапелационно отказа да й разреши да носи сватбената огърлица на баба й на който и да е от баловете. Радостта на дъщеря й стопляше сърцето на Елизабет, която виждаше, че ипотеката на къщата не е отишла напразно.

Изминали бяха повече от две години от емоционалното излияние на Кетрин. Елизабет беше положила сериозни усилия да бъде добра майка според стандартите на дъщеря си и според своите собствени изисквания. Тя взимаше Кетрин на пазар, прекарваше часове в опитване на разнообразни прически, учеше дъщеря си да се оправя с ексцентричностите на кринолиновата пола, която щеше да облече на Света Сесилия; тя също я въвеждаше и в ежедневието на домакинята и я учеше да готви. Кетрин обичаше да се възхищават на външността й и ненавиждаше скуката от кърпенето на лен и застройването на супа.

— Ще ми благодариш за това някога — твърдеше убедено Елизабет. — Когато някой ден си омъжена, съпругът ти ще очаква от теб да поддържаш къщата и вкусно ядене всеки ден. Няма да можеш да направляваш слугите, ако и сама не знаеш как да свършиш определена работа. А сега престани да вдигаш шум и ми подай онзи буркан с керосин.

Навън върху блестящата тухлена настилка и сребристите релси на трамвая на „Мийтинг стрийт“ се изливаше силен дъжд. Денят беше много подходящ за продухване на комините. Елизабет изсипа една голяма лъжица керосин върху вестника, поставен в камината в библиотеката. После пъхна главата си в отворения димен канал и извика:

— Огънят идва. Сега наблюдавай внимателно, Кетрин. Следващият път можеш да прочистиш комина от трапезарията. — В лявата си ръка тя стисна с машата омазнената хартия, с дясната запали клечка кибрит, запали с нея две от ъгълчетата на вестника и пъхна лявата си ръка колкото можа нагоре по комина. За момент се чу свирещ звук, когато от топлината се получи въздушно течение, после от напоената с керосин хартия се извисиха пламъци и запалиха наслоилите се във вътрешността на комина сажди. Горящият им поток се устреми с рев нагоре — покрай огнището в гостната стая, покрай по-малката камина в спалнята на Трад над нея, покрай стръмно скосените стени на тавана, избухвайки в искри, които бяха загасени от дъжда, преди да могат да паднат на покрива. Чевръсто чернокожо момче се грижеше някоя от тях да не падне горяща обратно. Ако това се случеше, задачата му беше да се намеси за загасяването й с метлата, която държеше в ръка.

— Хайде, Кетрин — каза Елизабет. — Знам как се чувстваш… Когато пралеля ти Джулия ме учеше на същото, бях сигурна, че ръката ми ще се опече. Измъкваш я веднага, щом като усетиш придърпването на саждите. Не е дори необходимо да мислиш в случая; шумът е толкова стряскащ, че ръката ти сама изпуска машата и се измъква оттам.

— Не виждам защо просто не наемем коминочистач, както правехме преди.

— Защото изчистването на комина ти струва десет цента и парче сладкиш, а момчето, което ти разпалва камината, ти взема петдесет цента и оставя пода след себе си покрит със сажди. Всичко, от което се нуждаеш, е дъждовен ден и малко здрави нерви, и си спестяваш притеснението да изтупваш чергите и да плащаш четиридесет цента. Смачкай сега тази хартия. Да видя как ще го направиш…

„Уроците“ заемаха всеки следобед, който Елизабет можеше да отдели. Как да се отваря, разгъва и сгъва ветрилото; как да се отделя яйченият жълтък; как да се издърпват пръстите на дълга ръкавица при ядене; как да се изчистват следи от повърхността на масата; как да се слиза по стълби, без да се гледа в краката; как да се направлява церемонията по приготвянето и сервирането на чай. Постепенно Кетрин започна да разбира, че майка й е необикновена жена. Когато кръгът на запознанствата й се разшири извън половин дузината момичета, с които беше израснала, тя започна отвсякъде да дочува думи на възхищение към Елизабет. „Значи ти си момичето на Елизабет Трад…“ беше фраза, предхождаща непосредствено нарастване на доброжелателното внимание към нея. Кетрин откри, че майка й беше считана от всички за въплъщение на традиционния образ на най-доброто от чарлстънските жени — едновременно силни, с неизчерпаема енергия, оправни и очарователни. Един възрастен джентълмен държа Кетрин като заложничка в продължение на двадесет и пет минути, докато проследи развитието на отношенията между родовете Пинкни и Трад, после проследи родословието на Пинкни назад до Елиза Пинкни, която на шестнадесетгодишна възраст съумяла да контролира плантация от четвърт милион акра сам-сама, докато баща й се сражавал някъде надалеч с индианците, и също така успяла само със собствените си ръце да отгледа индигово растение. — Когато генерал Вашингтон посетил Чарлстън, той се отбил специално на чай у нея. Тя била вече възрастна дама, но чарът й бил момичешки. Жена от сой! — Побелелият историк се наведе над ръката на Кетрин, след което й разреши да избяга.

— Мамо — каза тя, когато остана насаме с Елизабет, — знаеш ли, че си живият пример за всяка дама в Чарлстън?

Елизабет беше шокирана.

— От къде на къде? Да не би да съм поставяла лактите си на масата? Или да са ме забелязали да се прозявам зад ветрилото си?

— Не, мамо, като пример за подражание. Всички считат, че си великолепна… Също и аз.

Очите на Елизабет се напълниха със сълзи.

— Мило дете — каза тя, — това ме прави много щастлива.

Бедният Трад беше като изгубена душа в суматохата от кринолини и маши за къдрене, кавалери и букети. Елизабет се опитваше да му измисля специални забавления, но винаги нещо излизаше не както трябва. Тя го изненада с чифт нови летни кънки, само за да ги открие две седмици по-късно все още в опаковката им.

— Не разбирам, миличък, ти толкова им се зарадва! — каза му тя на вечеря.

Трад почервеня и се размърда на стола си.

— Не исках да нараня чувствата ти, мамо. Вече съм прекалено голям за кънки. През декември ще навърша тринадесет. — Тогава Елизабет предположи, че тъй като той щял да стане толкова голям, вероятно би желал нов костюм.

— Преди да се усетиш, ще започнеш да ходиш по празненства.

Трад стисна гърлото си, изплези език и издаде гъргорещ звук, сякаш се задушаваше.

„О, боже!“ каза си Елизабет. Тя се допита до Джо Симмънс, който й предложи да заведе момчето в Карлингтън. — Все пак компанията ще бъде негова, когато порасне. — Тя поиска също и съвета на Стюарт. Той й каза да изпрати момчето за известно време в имението на лов и риболов. Разликата им с Енсън, третия син на Стюарт, беше само две години и половина.

Тя опита и двете. Трад изразяваше тактично благодарност, но на нея й ставаше ясно, че в никой от случаите той не е получил това, от което се е нуждаел. Беше прекалено честен, за да може да придаде убедителност на ентусиазма си. „Предавам се, реши тя. След още един месец училището ще свърши. Тази година ще отидем на Острова, независимо дали можем да си го позволим, или не. Трад обича това място.“

Едва беше стигнала до решението и проблемът се разреши от само себе си. Един следобед Трад нахлу в канцеларията, връщайки се от училище.

— Мамо! Мамо, може ли да заведа един приятел в Карлингтън? Моля те, мамо, кажи да. Моля те, може ли да отида?

— Разбира се, че може, Трад. — Тя беше озадачена и приятно изненадана. Ако наистина пътуването му харесваше толкова много, реакцията му беше дълго стаявана. — Кого искаш да заведеш? Трябва да предупредя майка му с бележка.

Трад се усмихна победоносно.

— Не е необходимо. Приятелят ми е достатъчно голям. Той е нов преподавател в училище. Не му е нужно разрешение от никого.

— Нов учител през юни? Едва ли ви е останало много за учене. Не разбирам.

— Д-р Портър иска той да преподава от следващата година. Дал му е възможност да опита, за да види дали ще му хареса. Всички момчета се надяват да бъде така. Той е просто чудесен, мамо.

— Ясно. Този идеален герой има ли си име?

— Г-н Фицпатрик. Може ли да го заведа? Всъщност той ще води мен, но каза първо да те попитам.

— Вероятно няма да има нищо нередно в това. Щом като д-р Портър го намира за подходящ, вероятно такова ще е и моето мнение. Но искам да се срещна с него. Ще го поканим на чай някой ден през следващата седмица.

Лицето на Трад помръкна, но той усети, че разговорът е приключил. В гласа на майка му се усещаше подтекстът „Много съм заета“.

— Благодаря ти, мамо — каза той и се измъкна бързо.

Елизабет вече се беше задълбочила отново в книгите си. Опитваше се да скърпи баланса за текущата година. Разходите, произтичащи от живота на Кетрин в обществото, я бяха върнали далеч назад в плановете й и й се искаше да може да доведе това до знанието на Джо. Семейство Симмънс даваха прощален галаобяд преди пътуването си през лятото в Нюпорт.

„Радвам се най-накрая да имам прилична рокля, — мислеше тя, докато Делия закопчаваше гърба й. — На всички досегашни официални празненства на Емили играех ролята на повлеканата.“ Роклята беше много модерна и предизвикваща желание за флирт. Беше й ушита за представянето на Кетрин, а тя беше твърдо решена да накара дъщеря си да се гордее със своята майка. „Сега, когато свикнах с прическата си, косата ми също ми харесва“, каза си тя. Отзад тя беше подредена на три гладки букли, а отпред падаше на къси, разбъркани къдри. Наричаше се „Лили Лангтри“.

Делия закопча масивната диамантена огърлица. Елизабет винаги я носеше у семейство Симмънс.

— Ще сляза в библиотеката да изчакам файтона, Делия. Можеш да започнеш да приготвяш вечерята. Съжалявам, че те забавих. — Тя взе ръкавиците и ветрилото си и избърза надолу по стълбите. Все още имаше малко време; може би щеше да успее да привърши с книгите все пак.

— Мамо — каза Трад от вратата. Елизабет вдигна поглед от бюрото. — Бих желал да ти представя г-н Хенри Фицпатрик.

Тя зърна за момент висок, изглеждащ смешно мъж, застанал до сина й. В следващия миг той вече беше прекосил стаята с изненадваща бързина и застанал, коленичил с единия си крак на пода, до нея.

— Ваш най-скромен слуга, Ваше Величество — каза той. След това повдигна крайчеца на полите й и наведе глава, за да го целуне. Елизабет изпусна писалката си, закривайки счетоводната книга.

— Какво, за бога, правите, млади човече? — каза тя раздразнено. — Изправете се веднага.

Той се подчини незабавно. След това отмахна въображаема шапка от главата си и се поклони с ръка на сърцето си. На Елизабет се стори, че почти съзира несъществуващите пера върху несъществуващата шапка. Не можеше да види лицето на Хенри Фицпатрик, но някак си усещаше, че той се смее. Почувства се извънредно неудобно. Не само от неловката ситуация, в която беше поставена, налагайки й се да гълчи учителя на Трад пред очите му, но и от всепроникващата жизненост, излъчваща се от посетителя. Сякаш беше обградена от електрическо було; косата й се отдръпваше от скалпа, както правеше, когато четката за ресане беше заредена със статично електричество или при приближаването на буря. Наведената му глава беше твърде близо. Дори като че ли се виждаше как от нея се отделя някаква свръхестествена енергия. Беше покрита с черни бухнали къдрици, чийто наситен цвят избиваше в синьо. Той бързо я вдигна и в нея се вгледаха две толкова сини очи, че изглеждаха черни. Те се смееха. Широката му уста беше неподвижна, засенчена от нос като на Пинокио.

— Не съм поласкана от екстравагантното ви поведение, сър — каза Елизабет. Беше ядосана и това се виждаше ясно. — Винаги ли се държите по такъв необичаен начин?

Фицпатрик отстъпи назад. Ъгълчетата на устата, ъгълчетата на очите и върхът на носа му увиснаха от разочарование.

— Моля за вашата прошка — каза той искрено. — Бях просто завладян от гледката. Погледнах през обикновена врата в обикновена стая и… видях Глориана, Кралицата на феите, Кралица Бес. — Той спря да говори за момент, за да се вгледа в лицето й. — Разбирате ли, за малко аз наистина повярвах, че е така. Ефектът е изумителен. Трябва ви само корона и скиптър.

Елизабет се намръщи.

— Колко глупаво — каза тя. С периферното си зрение зърна Трад. Лицето му беше портрет на нещастието. Заради него успокои гнева си. — Предлагам да приемем, че тази клоунада изобщо не се е случила, г-н Фицпатрик. Бяхте представен. Можете да заповядате утре на чай, ако обещаете да се държите по общоприетия начин. А сега ви желая приятна вечер. — Тя протегна ръка.

Той постави ръката си под нейната, повдигна я и докосна връхчетата на пръстите й с устните си.

— Обещавам да опитам. В такъв случай до утре.

У Елизабет остана ясно, но несигурно впечатление, че той намигна на Трад, излизайки от стаята.

Нямаше време да говори със сина си за г-н Фицпатрик, тъй като на вратата се появи кочияшът на Джо и тя трябваше да тръгва. При завръщането й вкъщи всички мисли за учителя на Трад бяха напуснали съзнанието й.

Елизабет беше срещала по-рано всички гости, присъстващи на обяда. Тя почувства наслада от учудените им възражения, когато я видяха в елегантната официална рокля от коприна в синьо и сребърно, вместо работния сив сукман, носен на всички предишни подобни случаи. Насладата се прибави към странното безпокойство, възникнало от срещата й с Фицпатрик; резултатът от двете се прояви в безгрижно веселие. Тя се смя повече от всякога и флиртува с всички мъже на границата на допустимото. „Има неща, скъпи дамички янки — мислеше си тя, — които ние, южняшките църковни мишки, винаги ще умеем по-добре от вас, даже и най-безличната от нас.“ Джо наблюдаваше представянето й с неприкрито удоволствие. Най-много й се възхищаваше, когато тя допускаше да излезе на повърхността любовта към опасностите, присъща на всички от рода Трад. „Което се случва твърде рядко, мислеше си той, с изключение на безумните й залози по отношение бъдещето на Карлингтън.“

След обяда дамите оставиха мъжете на масата с техните пури и бренди. Елизабет усещаше враждебността на жените да я заобикаля отвсякъде; това засили цвета на бузите й. Но когато Емили я помоли да дойде в будоара й за поверителен разговор, живецът й повехна. Тя беше привързана към Емили и я съжаляваше, защото съзнаваше колко много не харесва живота си в Чарлстън съпругата на Джо. Ако поведението й поставяше домакинята в неудобно, положение, Елизабет щеше ужасно да съжалява за това.

Тя влезе в стаята със сатенени завеси и чу как Емили затвори врата след нея. Сърцето й се сви.

— Моля те, Елизабет, седни — каза Емили. Тя посочи едно позлатено кресло и Елизабет се подчини. Въздухът в стаята беше застоял, изпълнен с тежкото ухание на парфюма, използван от Емили, и острата светлина от кристалните свещници по стените. Забеляза, че Емили изглеждаше много уморена и по-възрастна от четиридесетте си години. Опита се да измисли какво да говори. Със сигурност Емили не очакваше извинение от нея. Това щеше да бъде прекалено. Можеше да приеме лек упрек от съпругата на Джо, но нямаше за какво да се извинява. Въпреки всичко тя беше дама, при това от Чарлстън, което не можеше да се каже за никоя от останалите жени, не и по нейните изисквания. Усети собствената й настъпателна природа да взима връх.

Емили се закашля — дълбока, раздираща кашлица, която разтресе цялото й тяло. Когато пристъпът й отмина тя си пое дълбоко дъх.

— Благодаря на бога, че това отмина, — каза тя. — Сдържам го в себе си цяла вечер. — В прекрасния й глас се усещаше някакъв дрезгав тон. Елизабет го беше забелязала, когато я поздрави при посрещането.

— Мислих как да започна — каза Емили — и не можах да намеря приятен начин, по който да го сторя. Ще трябва да режа накъсо.

Елизабет се обгърна с ръцете си.

— Ще умра — прошепна Емили. След това повтори думите си по-високо. — Ще умра. Не искам да умирам, но не мога да попреча. Аз умирам.

Елизабет разтърси глава, не можейки да повярва, че е чула правилно. Нищо лошо не можеше да се случи на Емили — толкова бе спокойна и сигурна! Разумът й не можеше да го побере. Отказа да приеме смисъла на думите й, пробяга от мозъка до върховете на крайниците й, освобождавайки я от сковаността на шока. Тя скочи и обгърна дребното тяло на Емили.

— Недей така, не си права. Веднага след като отидеш на море, ще се почувстваш по-добре. Въздухът на града е твърде тежък за дишане с приближаване на лятото.

Усещането колко крехки са рамената и гърбът на Емили я накара да се усъмни в собствените си думи. Под многобройните сатенени гънки и дантели на роклята й Емили беше лека и ефирна като птичка. Костите й сякаш бяха пълни с въздух.

Тя се измъкна от прегръдката на Елизабет.

— Моля те, седни — каза тя. — Винаги се чувствам като джудже, когато погледна нагоре към теб. Ще остана права, ако нямаш нищо против. По-добре ще мога да говоря, ако се разхождам в същото време. — За първи път, откакто се познаваха, Елизабет откри излъчващо се от Емили достойнство. Тя изпитваше най-добри чувства към нея, но я считаше за разглезена и арогантна. Сега, когато тя се разхождаше напред-назад, у Елизабет се породи уважение и към нея, и страх за нея.

— Джоузеф не знае — каза Емили, — но ще трябва да узнае преди изтичането на годината. С всеки ден става по-трудно да го крия. — Обясни, че имала рак на гърлото. В това се състоеше и най-голямата жестокост: тя съзнаваше, че гласът й е единственото красиво нещо в нея и смъртта я атакуваше точно там. Докторите й давали още около година. — А не мога да понеса да умра в Чарлстън! Мразя го! Опитах се да не го намразвам. Наистина се опитах. Но за изтеклите четири години омразата ми нарастваше с всеки изминал ден. Това място е като вещица. Цял живот е държало Джоузеф в магията си и сега омагьосва Виктория. Тя иска да бъде чарлстънско момиче. Имитира всичко, което момичетата от нейното училище правят, начина, по който се обличат, дори начина, по който говорят. Градът ми отнема детето; той вече ми открадна съпруга. Оставена съм сам-сама, а не искам да посрещна края в самота. Никога няма да разбера защо някакви мръсни улици и лющещи се стари къщи са ми такива неприятели и се уморих от усилието да разбера. Просто искам да се махна. Искам да бъда в Ню Йорк, когато умирам. Тогава ще трябва да застана в лице само със смъртта, не и с този ужасен град. — Тя простря напред ръцете си, като се предпази от нечие невидимо присъствие. Малките й очи гледаха диво, а зениците им толкова се бяха разширили, че се виждаше само черната им пустота.

Елизабет потрепери. Не можеше да разбере страстната омраза на Емили, но беше под въздействието на силата й. Дребната жена изригваше емоции. За момент на Елизабет се прииска да извика със също такава страст в защита на града, който беше неин дом и представляваше толкова много за нея. Прехапа устни, за да замълчи. Нуждата на Емили от помощ беше твърде силна, за да може нещо друго да вземе връх над нея.

— Как бих могла да ти помогна, Емили? Ще направя всичко, което пожелаеш.

Невиждащите очи на Емили се спряха върху нея, после се възвърнаха към нормалното си състояние.

— Само ни остави на мира. Това е всичко. Не пиши повече храбри, забавни писма. Не изпращай никакви сведения за компанията. Не напомняй на Джоузеф, че Чарлстън е тук и го очаква. Ще запиша Виктория да завърши училище на Север. Може би не е прекалено късно да я спася от това място. Джоузеф ще остане с мен, когато разбере защо се нуждая от него. Не искам да му бъде прекалено трудно, да бъде измъчван от напомняния за този съблазняващ го като проститутка град. — Гласът й се издигна до крясък накрая, след което я връхлетя поредният пристъп на кашлица.

Елизабет я успокои с обещания, после разтри слепоочията й с одеколон. Те се присъединиха отново към другите гости на Емили, сякаш нищо не се беше случило.

За щастие остатъкът от вечерта премина бързо. Когато Елизабет се прибра вкъщи, главата й се пръскаше от главоболие и се чувстваше като болна. Сцената с Емили я беше дълбоко разтърсила. Първо, защото Емили умираше. Въпреки че съпругата на Джо не беше станала нейна близка приятелка, тя все пак беше част от живота на Елизабет — като съпруга на Джо. Толкова много загуби беше преживяла досега, прекалено много, и сега чувството за всички тях я нападаше отново, когато си помислеше за тази бъдеща загуба.

След това идваше Джо. За него щеше да е сътресение. Елизабет беше убедена, че той изпитва силна любов към съпругата си. Непрестанното му внимание към желанията на Емили беше явно проявление на пълно обожание, считаше тя.

В допълнение, очевидната ревност на Емили представляваше не по-малко притеснение от споделянето, че умира. Елизабет реши, че това е част от ненормалната резервираност на Емили спрямо привързаността на Джо към Чарлстън. Вярно е, че Джо проявяваше щедрост и загриженост към Елизабет. Но това беше, защото те почти бяха едно семейство, а семействата винаги се грижат за всеки свой член. Той никога не беше казал или извършил нещо, което един брат или братовчед не биха направили в същата ситуация. Или някой съвсем близък приятел. За нея Джо беше всички тези неща — най-близкият й приятел от детските години, заместник на Пинкни след смъртта му и част от семейството й. Ревността на Емили беше безсмислена, проявление на болестта й.

Дългите часове на нощта се изнизваха покрай Елизабет, която, присвила вежди, се опитваше да внесе ред в собствените си реакции на драмата в будоара на Емили. Най-накрая тя изрови най-дълбоко скрития източник на неспокойствието на Емили. Почти истеричният гняв на Емили не й беше непознат. Тя го беше изпитала, и още повече в ужасяващата нощ, когато уби Лукас. Беше продължила да го усеща в натрапчиво преследващия я сън, в който тя го удряше не само веднъж, а отново и отново, преди да се събуди и в паника да се огледа за заплашващото му присъствие в мрака на стаята. Сънят я беше измъчвал с години; постепенно беше започнал да й се явява по-рядко, докато накрая престана. Страстта на Емили й напомни за собствения й неконтролируем бяс. Тогава и това я изплаши.

„Не мога да понеса да го преживея отново, каза си тя. Трябва да унищожа призраците на Лукас и онзи момент на лудост. Имам сили да го направя, ако се напрегна достатъчно. Мога да забравя.“ До идването на зората тя се бори с тяло и разум да принуди емоциите си да отстъпят и усилието на волята й беше свръхчовешко.

На сутринта се чувстваше ранена и отвън, и отвътре, но спокойствието се беше върнало и в поведението, и в сърцето й. Тя помоли Кетрин да приготви закуската и легна да спи.

Беше изминал по-малко от час след ставането й, когато пристигна Трад, придружен от Хенри Фицпатрик. Тя беше напълно забравила поканата за чай. За щастие същия ден Кетрин също приемаше гости, така че всичко беше подготвено. Фицпатрик спазваше поведението, което беше обещал. Не казваше и не вършеше нищо прекалено дръзко. Но неизбежно скоро се превърна в прицел на разговора. Комичното му лице сменяше израженията си с такава бързина и контраст, че привличаше неудържимо всички погледи. Напълно откровените му признания за миналото му бяха обезоръжаващи и очароващи. Той не бил, както весело си призна, нищо повече от един скитник — търсач на приключения. Отивал там, където го водела фантазията му, и оставал, докато усети сърбеж в краката си, после отново поемал. Занимавал се с всичко, което го заинтригувало и за колкото време задържало интереса му, нито секунда повече. Човек, който се занимава с всичко и не го бива за нищо или — „както ви се харесва“ в негов вариант.

Елизабет насочи отново вниманието си към околните. Преди това мислеше за Емили. Толкова млада — само с четири години по-възрастна от нея самата. И, боже мой, защо трябваше да бъде поразен гласът? От притеснение Елизабет усети болка и в своето гърло. Трябваше да превъзмогне мрачните си мисли… на какво се смееха младите?

На младия мъж с абсурден вид. Странно, че когато той заговореше, човек почти забравяше за външния му вид. Над него някак си се налагаше жизнеността му. Той беше присъствие, не портрет. Тя разгледа групата около масата за чай. Всички бяха омаяни от Фицпатрик, дори Кетрин. Обикновено в случаите, когато не ставаше център на внимание, тя се нацупваше, но не и днес. Трад щеше да се пръсне от гордост. Негова беше заслугата за въвеждането на Фицпатрик в групата. В същото време беше станал част от нея заедно с него. Преди това Кетрин никога не го бе допускала до приятелите си.

Кетрин! Вниманието на Елизабет се заостри. Момичето не сваляше очи от учителя на Трад.

Никаква реакция от другата страна. Елизабет хвърли бърз поглед към Лорънс Уилсън. Той бе проявявал досега такова внимание към Кетрин! Беше симпатично момче и вече започваше работа в адвокатската фирма на чичо си. Тя доста се беше надявала, че нещо може да се случи между тях. От него щеше да излезе добър и стабилен съпруг, а Елизабет харесваше и майка му. Глупаво момче! Вниманието му беше не по-малко завладяно от Фицпатрик, отколкото това на Кетрин. Защо не кажеше нещо самият той, вместо да оставя един непознат да си плете омагьосващата паяжина?

— Какво ви доведе в Чарлстън, г-н Фицпатрик? — попита високо Елизабет. Магията се разпръсна. Всички погледнаха към нея — Кетрин с раздразнение, Фицпатрик с такъв съсредоточен интерес, че тя го почувства като физически удар.

— Красотата, госпожо Купър — каза той. Широката му уста се изкриви нагоре в усмивка на безочлива интимност. — За Чарлстън чувах, че бил най-красивият град в Америка. И най-богатият на история. Аз се интересувам от история — най-вече от тази на Англия. Хубаво е да разбера, че собствената ми нация има също богата история. Аз съм от Калифорния. Всички събития там са свързани с испанците, а дори и те не са много.

— Калифорния! — възкликна Кетрин. — Колко интригуващо! Моля ви, разкажете ни нещо за нея.

— Може би някой друг път — каза Елизабет. — Става късно. — Лорънс и другите момчета веднага скочиха, изстрелвайки извинения, благодарности и взимайки си довиждане. Хенри Фицпатрик също се изправи, без никакви следи от объркване. Когато стоеше прав, Елизабет забеляза, че тялото му сякаш е разделено на сегменти. Не си беше дала сметка дотогава колко дълги са краката му. Той изчака другите да излязат, преди да се поклони на Кетрин. След това протегна ръката си на Елизабет. Тя преодоля нежеланието си в името на добрите маниери и постави дланта си в неговата.

— Не сте ми дали все още разрешение да заведа Трад до завода, госпожо Купър. Мога ли да ви помоля сега за това? — Поклонът му беше направен безпогрешно, в поведението си спазваше подходящо разстояние. Той пусна ръката й, изглежда, без да си дава сметка, че я е задържал по-дълго, отколкото на притежателката й е било приятно.

— Защо се интересувате от фосфати, г-н Фицпатрик? — Елизабет избягваше да поглежда напрегнатото лице на сина си.

— Не се интересувам от тях, а от фосили. Трад ми показа зъби на акула, изкопани там. Мястото трябва да е мечта за палеонтолога.

Тя нямаше ни най-малка представа за какво става дума, но призна, че звучеше научно. Трад подръпна ръката й.

— Мамо, моля те, кажи да! — На ентусиазма му не можеше да се устои.

— Много добре — каза тя, — но ще трябва да отидете през някой уикенд и да се върнете в града, преди да се е стъмнило. Няма да рискувам здравето на Трад.

Фицпатрик сбърчи нос.

— Прекрасно — каза той. — Там има ли призраци?

В първия момент Елизабет не схвана, че той я дразни. После той се захили, а нейната мисъл беше: „непочтителен младок“.

— Има блатна треска — отряза тя. — Приятна вечер, г-н Фицпатрик.

— Приятна вечер, госпожо Купър, госпожице Купър, млади г-н Купър. Благодаря ви за приятно прекарания следобед.

Трад го придружи до вратата. Елизабет и Кетрин чуваха разговора им по стълбите.

— Слушай, млади варварино — говореше Фицпатрик, — качи се после обратно и добре огледай стаята, която току-що напуснахме. Утре очаквам доклад за значението на пропорциите в архитектурата. Всички слухове за Чарлстън се потвърдиха. Обърни особено внимание на височината на прозорците и первазите…

Елизабет и Кетрин погледнаха към прозорците, после се спогледаха.

— Аз не виждам нищо — каза Кетрин.

— Нито пък аз. Донеси ми линията за мерене от кутията ми с принадлежности за шиене. — Елизабет чу с изненада собствените си думи. — Трад ще се нуждае от нея — добави тя бързо. — Ще погледна дали вечерята скоро ще бъде готова.

56.

Когато учебната година на Трад завърши на първи юли, всичко беше приготвено за преместването на Острова, което идваше тъкмо навреме. Беше й дошло до гуша да слуша за г-н Фицпатрик от Трад — сякаш всяка втора дума, излизаща от устата му, беше името на този човек. Положението на Кетрин беше същото и даже по-лошо. Възхищението й беше на романтична основа. Тя говореше за неговия чар, екзотичното му минало и къдравата му коса. Поетичен — така го описваше тя. Той идваше всеки вторник на чай, когато Кетрин приемаше гости, а отделно в други дни го водеше Трад, за да разглеждат вкаменелости, събрани в Карлингтън. Те ги разнасяха при случаи, за да ги показват в Портър.

Елизабет не можеше да отрече, че държанието на Фицпатрик беше безукорно. Но той я притесняваше, а и реакцията на Кетрин към него я тревожеше. Стаята се пръскаше от енергия с влизането му в нея и Елизабет усещаше някаква опасност. Когато приключиха с настаняването си в къщата на океанския бряг, тя се почувства спокойна за първи път, откакто Фицпатрик се беше появил в безметежния им живот.

Един следобед тя си подремваше в хамака, когато чу пеещия му глас. Помисли, че сънува и се усмихна на красивата непозната мелодия, която звучеше по много стар и странен начин.

„… гребени, с които да хвана косата си… и обувки от хубава зелена кожа…“

Тя се протегна продължително и отвори очи. Песента от съня не престана да звучи.

— Небеса, какво правите тук? — Тя се опита да седне в хамака.

Той спря люлеенето му.

— Дойдох да говоря с вас за сина ви. Знаете ли, че приличате на красива котка, когато се протягате? Бих ви предложил паничка сметана, ако знаех къде мога да я намеря.

Елизабет се изправи. Беше толкова ядосана, че почти беше загубила способността си да говори.

— Как смеете? — беше всичко, което успя да каже.

Фицпатрик се усмихна, от което я напуши още по-силен бяс. Тя беше решила, че са се отървали от него, а той имаше наглостта да се промъкне в къщата им, да прави нахални забележки и като връх на всичко — да й се смее. Досегашният й живот не я беше подготвил как да се справя с такава безочливост.

— Не може да се отрече — царствено поведение — каза той. — Величествено. Можете да ми вземете главата, но първо изслушайте какво имам да ви казвам за момчето. Ако сте загрижена за него.

В този момент се възвърна способността й да говори.

— Всяко ваше дихание ме оскърбява, нахалнико! Как смеете да предполагате, че не съм загрижена за сина си? Кажете, каквото имате за казване, и се измитайте от къщата ми.

— Но аз имам много за казване, а вие не сте в настроение за слушане. Какво ще кажете да дойда друг път?

— Никога кракът ви няма да бъде допуснат повторно да стъпи тук.

Той поклати глава.

— Не говорите сериозно. Ще ви тормози мисълта, че може би сте сбъркали, като не сте ме изслушали. Какво решавате? Да дойда отново или да ви поднеса смирените си извинения и да остана? Момчето скоро ще се върне от плуване — заоблачава се.

Елизабет потисна гнева си.

— Важно ли е това, което имате да казвате?

— Извънредно много. Момчето е изключително.

— Тогава сядайте и говорете.

— Без скромни извинения?

Нервите й пак се опънаха.

— Не бъдете магаре — каза тя.

— Ще се опитам — отвърна той, — но не гарантирам нищо. — Той се сви върху един стол. Подвижните черти на лицето му станаха сериозни и той придоби вид на по-възрастен. Елизабет никога не го беше виждала сериозен. Тя седна срещу него. Гневът й се беше изпарил пред загрижеността за Трад.

— Говорете — помоли тя.

— Не се притеснявайте — каза бързо той. — Нямах намерение да ви изплаша. Всичко, което ще ви кажа, е хубаво. Наистина синът ви е изключително момче. — Гласът на Фицпатрик звучеше като продължение на пеенето му — с музикални издигания и спадове и думите му звучаха странно за ухото й. Той не употреби „смел“, „мъжествен“ или „силен“, както хората обикновено говореха за млади момчета. Трад, по думите му, се отличавал с интелигентност, чувствителност и жажда за знания. — Заради това, че ги притежава, той е попаднал в неподходяща среда. Той предпочита да чете, отколкото да играе на войници като останалите момчета. Което крие и го крие добре. Другите не надушват, че той е различен. Но той го знае и съществува вероятност самоцелно да кривне от пътя към знанието. Тогава ще изгуби всички отличаващи го качества.

Веждите на Елизабет бяха събрани. Тя мислеше усилено, опитвайки се да разбере.

— Нямам предвид, че той е различен в смисъла, влаган от класическите гърци — каза нетърпеливо Фицпатрик. — Когато поотрасне, ще харесва момичета, ако това ви притеснява.

Тя не разбираше за какво става дума. Объркването й беше очевидно.

— О, света невинност! Няма значение. Опитвам се да ви кажа следното: синът ви е умствено с една глава над всичките си приятели. Той е по-интелигентен и от повечето възрастни. Липсва му образование, но то може да се оправи.

— Какъв е проблемът тогава? Той ходи на училище.

— Той посещава училище, където считат, че армиите са по-важни от учените и поетите. Той е сред общество, в свят, който цени повече победата от стремежа. Той е твърде млад, за да може сам да се насочи към удоволствията на разума. Все още вярва в ценностите на стадото. — Фицпатрик се наведе напред с изпънато тяло в усилието си да бъде разбран.

— Мислете — подтикна я той. — Спомняте ли си кога се научихте да четете?

Тя кимна.

— Беше ли вълнуващо? Вярваше ли, че си попаднала на магия?

Поток от спомени я накара да се усмихне.

— Да — каза тя. — Точно така. Магия.

— Кога изчезна магията?

Усмивката й се стопи.

— Не знам. — Почувства опустошителна тъга.

— Ето това е — каза Фицпатрик. — Повечето хора загубват допира с магията. Има толкова много други задължения, други работи за свършване, хора, на които трябва да бъдем приятни. Избледнява радостта от придобиването на знания, а хората дори не забелязват как тя ги напуска. Обикновено се случва много рано. Трад все още не я е загубил съвсем. Има късмет. Аз искам той да я съхрани. Ще помогнете ли? Грижа ли ви е?

— Да! — Беше готова на всичко.

Той взе ръцете й в своите.

— Толкова тъжно. Разбирам. Не бъди тъжна, Бес. Можеш да върнеш магията, ако опиташ.

Пръстите й изтръпнаха. Той преминаваше всякакви граници. Тя издърпа ръцете си.

— Говорихме за сина ми, г-н Фицпатрик, не за мен. Какво трябва да направя за Трад?

— Най-важното вие вече го сторихте. Дадохте си сметка колко значима е магията. Следващото нещо…

— Мамо, може ли да отида у Роджър за вечеря? — прозвуча гласът на Трад откъм портала.

Но Роджър беше забравен, когато той видя учителя си. Двамата с Хенри Фицпатрик започнаха да говорят за облаците отвън. Елизабет погледна сина си с нови очи. Този път й направи впечатление не фактът, че банският му костюм му е умалял и че ще има притеснения с намирането на пари за нов, а нетърпеливите му въпроси за скоростта на ветровете и причините за възникване на гръмотевични бури. Отговорите на Фицпатрик бяха не по-малко емоционални. Тя забеляза, че любимите му думи са „очарователно“ и „вълнуващо“.

Кетрин се върна от гостуване в приятелска къща, седна на един стол близо до Фицпатрик и отдаде пълното си внимание на разговора, чиято тема се беше изместила към бурите в открито море. Фицпатрик беше изкарал година в търговския флот. Тя откликваше на коментарите му, мърморейки „очарователно“ след всеки негов анекдот. Елизабет беше наясно, че тя има предвид мъжа, а не историите му. Това възбуди у нея нови притеснения. Ако тя защитеше Кетрин от омайващото му влияние, щеше да лиши Трад от магията, която той му предлагаше. Ако се налагаше да пожертва едно от децата си, кое от тях щеше да избере?

Отразявайки хаоса вътре в нея, небето се покри с бързо придвижващи се черни облаци. Въздухът натежа и застина, морският бриз напълно утихна. Всичко се скова в напрегнато очакване. Дори океанът стана още по-гладък. Разговорът секна. Елизабет почувства предупредително ускоряване на пулса си.

Самотна светкавица изскочи от облаците и някак си нереално бавно се вряза в морето. След нея дойде раздиращият звук на гръмотевицата и всичко се скри зад непроницаема завеса от дъжд.

— Браво! — извика Фицпатрик. Елизабет се засмя.

Бурята беше грандиозна. Различните й шумове се наслагваха един върху друг — шумът на дъжда върху ламаринения покрив, трясъкът на гръмотевиците, извисяващият се рев на прибоя. Сини и жълти искри пукаха и пращяха. Кетрин се измъкна, за да се свие под завивките на леглото си. Трад не се поддаваше на такъв страх; той затвори очи и се отпусна във възглавниците на едно канапе. Елизабет се разхождаше от единия до другия край на покритата тераса, отдавайки се на усещането от изпълнилата вените й електрическа енергия. Хенри Фицпатрик се беше проснал на канапето до Трад и се подсмихваше. Всеки от тях беше насаме с бурята.

Тя отмина толкова внезапно, колкото беше започнала, оставяйки след себе си силен вятър и хоризонт, покрит от безредно търкалящи се облаци. Елизабет вдъхна наситения с озон въздух. Почувства се пречистена и силна.

— Погледнете! — Трад сочеше надясно. В отдалечения край на брега се образуваше дъга.

Фицпатрик отиде до вратата и я отвори. Той отметна глава назад и изкрещя към небесата:

— Разкрасяването вече наистина стана прекалено! Бурята беше достатъчно добро представление за един ден!

Елизабет зяпна от такова светотатство. Но разбра какво искаше да каже той. Човек не можеше да понесе толкова много красота наведнъж. Дъгата беше допълнителен товар за изострените й усещания. Той се обърна към нея и ъгълчетата на очите и устата му се оформиха в линиите на смеха.

— По-добре седнете на вечеря вътре — каза той. — Картината на залеза съвсем ще ви довърши.

— Така ще направя — каза тя. — Можете ли да останете с нас? Можем след това да довършим разговора си.

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие. Благодаря.

— Ще отида да предупредя Делия. Тя сигурно все още е под масата. Гръмотевиците не са й прекалено по вкуса.

Трад си намери хиляди извинения, за да не си легне в обичайното за него време. Кетрин също се мотаеше в дневната стая, вместо да се заеме с редовното си занимание по това време на вечерта — да сресва косата си на кичури, които да навива с парцалчета. Тя седна до Фицпатрик и Елизабет с ужас забеляза, че дъщеря й докосва ръката му всеки път, когато той я разсмееше. Твърде често. Той беше забавен, но не чак дотолкова.

— Г-н Фицпатрик — каза Елизабет, — бихте ли желали да се преместим на верандата? Залезът няма да ни притеснява, вече се смрачи достатъчно.

Той се изправи. Същото направиха и Трад, и Кетрин.

— Аз имам дори още по-добра идея, госпожо Купър. Нека двамата си направим разходка по брега. — Той се усмихна на Кетрин и Трад. — Не може да дойдете с нас. Вие ще бъдете тема на разговора. — След което подканващо подаде ръката си на Елизабет, пренебрегвайки протестите на Трад и нацупването на Кетрин.

Хубаво беше, че може да разчита на опората му. Нощта беше ясна, но мрачна, осветявана само от звездите и лунния сърп. Елизабет се спъна по стъпалата от павирания път към брега и щеше да падне, ако не бяха бързите му реакции — той овреме стегна мускулите си и я придърпа към себе си.

— Благодаря ви.

— За мен е удоволствие.

Щом стъпиха на пясъка, тя пусна ръката му. За миг се почувства сякаш тя беше подкрепяла него. Изглежда коленете му не го държаха.

— Добре ли сте, г-н Фицпатрик? Какво стана? — Тя не можеше да го различи — беше се превърнал в едно по-тъмно петно на фона на тъмния пясък.

— Свалям си обувките. Подпрете се на рамото ми и аз ще развържа връзките на вашите.

— В никакъв случай. Вие наистина сте шокиращ млад човек, г-н Фицпатрик. Боя се, че сте рискована компания за сина ми. — „И за дъщеря ми“, помисли си тя. Искаше й се да не образуваха такава привлекателна двойка. Кетрин й беше обърнала внимание на приликите между тях — и двамата с тъмни коси и наситено сини очи. Много щяло да й хареса да застане начело на котильон[1] заедно с него. Всички щели само тях да гледат.

— Той е във възраст за рискове — отвърна Фицпатрик. — Твърде малко такива е поемал досега. Оставам с впечатление, че вие съзнателно сте го предпазвали от тях.

Елизабет призна правотата на думите му. Тя се ужасяваше от възможни болести или произшествия. Лесно беше да се говори на неясната фигура, вървяща до нея. Гласът му беше топъл и показваше заинтересованост. Усещането й беше като от разговор със самата себе си.

Вървяха в продължение на повече от миля, придържайки се успоредно на едва забележимата граница между пяната от вълните и пясъка. Фицпатрик й разказа неща за сина й, които тя никога не беше знаела — за интересите и страховете му, за криволиците и тежестите на живота между тухлените стени, заобикалящи училището. Тя беше впечатлена и трогната от загрижеността и привързаността му към момчето. Каза му, че ще направи всичко, което той препоръча за доброто на Трад.

В края на Острова те се обърнаха и поеха по обратния път.

— Най-доброто, което можете да направите за него, е да го насърчавате да опитва силите си. Необходимо му е да разчита в по-голяма степен на себе си. Аз ще се погрижа за образоването му. За времето, когато ще бъда тук. Преди да дойде време да си отида, той ще е открил какво най-много го интересува. — Сърцето на Елизабет изтръпна. Тя не искаше Трад да го загуби.

— Кога ще стане това, г-н Фицпатрик?

— Не желаете ли да ме наричате Хари, както всичките ми приятели правят?

— Хари. Отива ви. Да, аз искам да бъда ваш приятел. Много сте великодушен към Трад.

Той изчака. Тя направи следващата стъпка.

— Името ми е Елизабет.

— Знам. Мислено ви наричам Бес. Знаете ли, много приличате на нея от ранните й портрети. Добрата кралица Бес. Една от най-големите ми любимки.

— Поласкана съм.

Те продължиха в приятна, дружеска тишина. Пясъкът проскърцваше под краката им. Елизабет лениво се чудеше какво ли би било усещането да се ходи с боси крака. Тя винаги носеше плажни обувки, дори във водата. Влиянието на Хари Фицпатрик определено беше обезпокоително.

Което върна мисълта й към Кетрин. Беше се опитала да й пречи да се вижда с него. Заради Трад това беше невъзможно. Пое си дълбоко дъх, преди да заговори.

— Да? — каза Хари.

— Трябва да говоря с вас за другото си дете. Не одобрявам вниманието ви към Кетрин, но знам, че това звучи глупаво при положение че толкова се радвам за вас с Трад. Предполагам знаете, че тя ви намира за привлекателен…

— За намеренията ми ли питате?

— Мисля, че да.

Хари се засмя гръмогласно. Всички страхове на Елизабет бяха потвърдени. Тя се подчини на импулса си и се затича към къщи, за да заключи вратите и така да защити дъщеря си.

Хари лесно я настигна. Той сграбчи китката й и я спря.

— Пуснете ме, вие…

— Простак? Мерзавец? Безобразник? — предложи той. — Не, няма. Изслушайте ме, Бес. Идеята, че ухажвам очарователната ви дъщеря е абсурдна. Не разбираш ли, глупава жено, че съм влюбен в теб?

— Вие сте луд.

— Не ми го казват за пръв път. Но то няма нищо общо в случая. Обожавам ви — това е положението. Що се отнася до Кетрин, на нея й се ще да си играе игрички с мен, но погледът й е стабилно насочен към младия Уилсън. Не познавате дъщеря си. Умът й е прекалено прозаичен, а сърцето — прекалено лишено от страсти, за да се залъгва с хора като мен. — Той направи дълга пауза; хватката, в която държеше китката й, се охлаби, но ръката му не я пусна. — От друга страна, вие, кралице моя, имате диво сърце и ум на комарджия. Нека сваля обувките и заедно с тях наочниците ви. Можем взаимно да си дарим много щастие. — Той я стисна по-силно, привлече я към себе си и се наведе да я целуне.

В тъмнината той беше само една мержелееща се, нападаща фигура. Елизабет забрави кой е той и къде се намираха. Обхвана я паника; тя се пренесе отново в миналото, в ужасния кошмар на брака си. Започна да се задушава; после припадна.

Върна я в съзнание нещо хладко и мокро върху челото й. Тя отвори очи и погледа й срещна златистобелите премигващи летни звезди. До ушите й достигаше неясния звук на разбиващите се вълни. Върна се споменът, а с него и страхът. Тя започна да се тресе.

— Тихо, Бес. Всичко е наред. Никой няма да ти стори нищо. — Гласът на Хари беше нежен като приспивна песен. Той продължи да разтрива слепоочията й с навлажнената си носна кърпа, докато тя се успокои. После я попита: — Може ли да ти помогна да се прибереш?

Чувстваше се глупаво. Така да припадне. Мъже непрекъснато се опитваха да целуват жени, това й беше известно. В такъв случай едно „не“ беше достатъчно. Въпреки това тя не възнамеряваше да даде някакво обяснение. Изобщо нямаше да отваря дума за това. Тя му разреши да й помогне да се изправи, след което се облегна на ръката му и двамата се отправиха към къщата.

В началото на павирания път той се спря.

— Съжалявам.

— Моля ви, нека не говорим нищо.

— Само кажете, че ми прощавате. Аз не знаех.

„Казала ли съм нещо, викала ли съм името на Лукас?“ Елизабет изстина от страх.

— Какво не сте знаели? — настоя тя.

— Колко наистина невинна сте. Наистина най-истински съжалявам и ви поднасям извиненията си. Ще ми простите ли?

Тя се почувства толкова облекчена, че каза да. Започнаха да се изкачват по стъпалата. Тя искаше да разговарят, по някакъв начин да се върне предишното нормално положение.

— Къде пребивавате на Острова? — попита тя.

— Не съм решил.

— Но сигурно сте на гости при някого. Тук няма хотел.

— Спя в дюните. Донесъл съм си одеяло.

Тя не му повярва. Хората не правеха просто така такива неща. Каза му го.

— Това е ужасно.

— Даже никак. Чудесно е. Небето за покрив и събуждане с изгрева. Къщата застава между теб и красотата.

Елизабет повдигна рамене. Трябва да беше луд.

По-късно обаче, в леглото си, тя се взря в тавана на стаята и се опита да си представи небето. И въпреки желанието да не го върши тя се замисли над думите на Хари, преди да си тръгне: „Нямам намерение да те изплаша отново, но ще те накарам да се влюбиш в мен. Нищо, което ще кажеш или направиш, няма да ме спре. Ако заключиш вратата, ще се покатеря на някой прозорец. Ако си отидеш, ще те последвам. Ще ти отдам всичкото време, което е необходимо, Бес, но смятам да те спечеля“.

Делата му не се разминаваха с думите. Той се появяваше в къщата в странни часове, главата му изскачаше до нейната във водата, когато тя плуваше, мяташе се на ферибота винаги, когато тя отиваше в града да свърши някаква работа. Той никога не я докосваше и проявяваше същото внимание и към Трад и Кетрин. Но погледът в очите му, насочени към нея, говореше, че наистина е имал предвид това, което й бе казал.

Поведението му я ядосваше през първите седмици. После се почувства объркана. По-нататък присъствието му стана толкова неотменно, че тя се чувстваше неспокойна в дните, когато той не идваше. Към края на лятото призна пред себе си, че възхищението му й се нрави. Никога преди това тя не беше ухажвана, дори от Лукас. Никой досега не й беше оставял като изненада диви цветя в домашния хладилник, не й беше правил гердан от миди, нанизани на син конец, който да носи, докато плува, и не беше пял на семейството й стари песни, хвърляйки коси погледи към нея. Когато се улови, че се опитва да разбере възрастта му по историите, които разказва, тя осъзна, че има опасност да се влюби.

В края на септември Хари им помогна да се пренесат обратно в града. Елизабет очакваше и се страхуваше, че всичко ще се промени. Той щеше да преподава, тя щеше да работи и да се занимава с ангажиментите си в обществото. Вероятно нямаше да има възможност да го вижда изобщо, с изключение на дните за гости на Кетрин. Щеше да бъде прекалено да го покани на обяд или вечеря. Пазеше се да не го окуражи с дума или постъпка. Убедена беше, че той си играе с нея. Игра, родена от лятото.

Когато се прибраха у дома, тя откри, че всички чаршафи, сложени да предпазват мебелите от прах, са махнати и цялата къща свети. Във всяка стая бяха поставени вази с хризантеми и богородички, камините чакаха само да бъдат запалени и леглата бяха оправени. Тя веднага погледна към Хари. Той завъртя погледа си нагоре и започна да си подсвирква.

— Ти си ангел — каза тя. — Винаги съм се бояла да вляза в къщата, когато се прибирам от Острова.

— Впечатлена си от почистването ми? Радвам се. Ръководех се от скрити подбуди. — Според думите му той искал да наеме стаите в слугинското отделение над кухнята. Мразел да живее в пансион. Трад изрази шумно одобрението си. Кетрин придоби самодоволен вид. Тя беше абсолютно убедена, че Фицпатрик е лудо влюбен в нея.

Елизабет изреди мислено една дузина причини за отказ и каза „да“.

Фицпатрик се усмихна.

— Успокоих се — каза той. — Защото вече пренесох нещата си. Няма да имате тревоги с мен. Сам си чистя, а кухнята ще използвам само когато няма да преча на Делия. Тя даде съгласието си.

Елизабет поклати глава.

— Ужасно си самоуверен.

— Знаех, че дама с добро сърце като теб няма да изхвърли на студа един беден трубадур.

Не можеше да не се засмее с него. Денят беше необичайно топъл за сезона, дори в Чарлстън.

— Но, Елизабет, той ще се мотае непрекъснато в краката ти! — Тя беше споделила новините с Люси Енсън още на следващия ден.

— Плаши ме, че нямам нищо против това. Губя всякакво приличие. В него има толкова живот, Люси, и е толкова смешен и интересен! Най-добрият приятел е на Трад, а също и мой.

— Влюбена ли си в него?

— Не знам. Не мисля. Сърцето ми не се разтуптява така, както беше с Лукас. Той просто ми доставя радост. Всичко изглежда смешно, когато е наоколо.

— Тогава не виждам нищо опасно. Забавлявай се. Категорично е полезно за Трад присъствието на друг мъж около него. За теб също. Изглеждаш чудесно. — Люси се вгледа по-отблизо в нея. Не, очите й нямаха замаяния блясък, присъщ на влюбените. „Лошо“, помисли си тя. Елизабет беше живяла твърде дълго без любов.

Впоследствие се оказа, че Хари Фицпатрик изобщо не се мотае в краката на когото и да било. За разлика от честите му, неочаквани появявания на Острова той чакаше да бъде поканен в къщата на „Мийтинг стрийт“. Но оставяше цветя в канцеларията на Елизабет всеки ден и пъхаше бележки в счетоводната книга, чекмеджето на бюрото или пишещата машина. Често това бяха куплети от стихотворения, които му харесваха особено много. Понякога бяха рисунки с молив на океана или на дивия овес, който растеше на дюните на остров Съливан. От време на време на тях просто пишеше „Хари обича Бес“, заградено в сърце.

Той идваше на чай в дните, в които Кетрин приемаше гости, и завладяваше всеобщото внимание. И продължаваше да работи по специални задачи с Трад. Но разрешаваше на Елизабет да определя времето, което прекарваше с нея. Тя полагаше усилия да го ограничава. Приблизително веднъж седмично той вечеряше с тях, а на обяд беше канен в неделя. Това не им даваше възможност да останат сами и тя се чувстваше в безопасност.

През ноември Елизабет отпразнува тридесет и седмия си рожден ден. Тя покани Хари на обяд, съобщавайки му повода.

— Можеше просто да кажеш, че се притесняваш от възрастта си, Бес. Аз щях да ти отвърна, че това са глупости. И ти нямаше да се трепеш да приготвяш торта.

— Умнико, купих я от пекарната на Теъс. И не е глупост. Ти си просто момченце. Не би трябвало да оставяш любовни послания в бюрото ми.

— Ти си едно момиченце, а аз обичам любовните послания. Ти също. Шоколадова ли е?

— Разбира се, че е шоколадова. Не бих проявила екстравагантността да купя жълта торта. Не можеш ли веднъж да бъдеш сериозен, Хари? Струва ми се, че не разбираш, че ти говоря сериозно. Съкрушаващото чувство, което твърдиш, че изпитваш към мен, е абсурдно.

Погледът му спря дъха й. Преливаше от чувство, от желание. Беше поглед на мъж.

— Обичам те, мое момиче. И не се съкрушавам от чувствата си. Защо не ме попиташ? Аз нямам тайни от теб. На шести януари навърших тридесет. Което изобщо не е от значение. Детето си ти, Бес. Кралицата — девственица. Спящата красавица. Принцесата, затворена в кула. Аз съм хиляда години по-стар от теб. Няма нищо страшно, ако ме обичаш. Знаеш, че така ще стане. Не губи времето, което е отредено за нас двамата, в глупави пресмятания… Дай ми ръцете си.

Тя повдигна едната си ръка.

— И двете — каза Хари. Чувстваше, че с двете би дала прекалено много, но другата й ръка сякаш се задвижи от само себе си. Той взе ръцете й в своите, без да ги притиска или сграбчва прекалено силно. — Сега, любов моя, затвори очите си и почувствай ръцете си в моите. Не се страхувай. Довери ми се. Отдай се на чувството.

Тя направи, както й беше казано. Кожата на Хари беше топла и суха. Енергията му се преля в дланите й и оттам се разля нагоре. Тя чувстваше движението й, въпреки че той изобщо не помръдваше.

Той постави дланите й обратно в скута й.

— Така — каза след това. — По кое време трябва да дойда за обяда по случай рождения ден?

Елизабет отвори очи. Хари стоеше близо до нея, но тя не се отдръпна.

— В два часа — каза тя. — Благодаря ти, Хари.

Той се усмихна и сбърчи нос.

— Ти още не си видяла подаръка си. Ще ми благодариш утре. — Вече беше научила, че смешно изразителният му нос й казваше, че той я дразни. Тя също знаеше, че той разбира за какво му благодари.

Връщайки се назад в събитията, години по-късно Елизабет стигна до заключението, че краткото, самостоятелно движение на лявата й ръка е било всъщност едно от най-важните неща, извършени от нея през живота й.

[1] Сложен танц с честа смяна на партньорите — Б.пр. ↑

57.

На обяда за рождения ден на Елизабет се появи един нечакан гост. Сутринта Кетрин се втурна в канцеларията й. Току-що беше получила букет цветя от Лорънс. Бяха изпратени в кутия, придружени от писмо с предложение за женитба. Той беше твърде притеснителен, за да го стори лично.

— На обяд той ще дойде за отговора ми! Какво да облека?

— Аз мисля, виненочервената вълнена рокля. Особено е подходяща за случая. Ще приемеш ли предложението?

Кетрин разтвори ръце.

— Но разбира се, мамо! Хвърлила съм му око още на бала в Котилиън клуб.

Празненството за рождения ден се превърна в годеж, с тостове за щастливото бъдеще на младата двойка и доста спорове относно определяне датата на сватбата. Наложи се Кетрин. С повече усилия можеше да се направи: щеше да бъде най-скоро омъжилата се булка на празника на Света Сесилия.

— Благодаря ти, мамо. Сега ще отидем да уведомим семейството на Лорънс. Ще ни извините ли? Не държим да ядем десерт. Нали, Лорънс?

Трад и Хари изпяха „Честит рожден ден“ за Елизабет и изконсумираха невероятни количества торта. Подаръкът на Хари се състоеше от чифт летни кънки. Трад беше ужасен. Не и след като Хари ги накара да отидат до канцеларията на Елизабет. Беше сместил бюрото и стола в един от ъглите.

— Никой няма да ни види — каза той. — Всички ще караме кънки. — Извади неизползвания чифт на Трад и един за себе си. После коленичи пред Елизабет. — Ще разрешите ли, мадам — каза той.

— Ти си луд — каза Елизабет, поставяйки крака си в ръката му. След като й обу кънките, той й каза да не мърда, докато се върне да я вземе. Той завърза собствените си кънки и се придвижи из стаята на заден ход.

— Хари се фука — каза тя на Трад. — Ти недей да опитваш. — Хари направи физиономия. — Искам да кажа, не опитвай, преди да си свикнал с новите си кънки — поправи се тя. С което спечели усмивки и от двамата.

Хари спря в отдалечения ъгъл на стаята, обърна се, наведе се и отвори голяма дървена кутия, която до момента беше останала незабелязана. Трад отиде при него и извика:

— Мамо! Това е… — Хари го спъна, после седна върху него.

— Млъкни или ще ти отрежа езика — каза той. Трад се засмя и заудря с кънките си по пода, опитвайки се да го преобърне. — Тишина! — изръмжа Хари. Той се занимаваше с кутията. Когато Трад престана да удря, Елизабет дочу музика. Хари се изправи, отдалечи се от кутията, от която се разкри дългата лъскава тръба на грамофон.

— Не мога да повярвам! — Елизабет беше поразена. Тя беше виждала грамофон у Джо и Емили, но никога не беше и мечтала да има свой собствен.

Хари се плъзна към нея и протегна ръце.

— Сега ще танцуваме на колела — каза той. — Нищо обикновено за кралица Бес. За нея трябва да свирят менестрели.

Въпреки няколкото падания и стотина залитания в края на деня Елизабет вече караше добре. Никога не беше се забавлявала толкова през живота си.

И никога не я бяха болели толкова краката. Не можеше да обуе обувките си. Хари изпрати Трад за кофа гореща вода и соли от Епсъм.

— Ще му се наложи да стопли водата — каза той с лукава усмивка, — а ти не можеш да ходиш. Оставена сте на милостта ми, горда красавице.

Окото й даже не трепна. Изобщо не се боеше от него.

— Какво добро момиче си, Бес. Разреши ми да разтрия стъпалата ти, преди да са се схванали. — Той седна на пода пред стола й с кръстосани крака. Силните му пръсти разтриха свивките на стъпалата й, после петите, след това всеки пръст. Елизабет притвори очи. Беше по-уморена, отколкото предполагаше, и масажът беше разкош.

— Мога да заспя, както си седя — промърмори тя.

— Направи го, ако искаш. Аз ще те занеса до къщи. — Той разтърка едното й стъпало между двете си ръце.

— Ммм. Не, няма да може. Трябва да се погрижа за вечерята.

— Да върви по дяволите вечерята. — Разтърка и другото й стъпало.

— Ето водата! — провикна се Трад от двора. Елизабет се разсъни.

Тя остави бюрото в ъгъла. Канцеларията се превърна в пързалка. Тя продължаваше да работи там всеки ден, но също упражняваше и карането на кънки. Кетрин беше ужасена.

— Представи си, че хората научат — вайкаше се тя.

— Никой няма да разбере — успокояваше я майка й. Полите й покриваха разранените й колене. — Обичам подаръците си за рождения ден — повтаряше тя непрекъснато на Хари.

— Обичам да те гледам как си играеш с тях — отвръщаше той.

В течение на три седмици, в които едно след друго идваха рожденият ден на Трад, Коледа, сватбата на Кетрин и празника Света Сесилия, Елизабет нямаше време да се обърне. По всеобщо мнение булката и сватбата бяха прекрасни. Елизабет благодари на всички, пое грижата да надзирава прехвърлянето на сватбените подаръци в къщата на младоженците на „Уотър стрийт“ и след това се срина.

— Никога вече няма да мога да се кача на кънки — простена тя пред Хари. — Боли ме всяка кост от тялото ми.

Бяха на пързалката. Хари я беше открил там, над позабравените счетоводни книги.

— Дори не знам дали можем да посрещнем плащанията следващия месец — каза му тя. — Сумите непрестанно се увеличават.

— Изтощена си. Това не е хубаво. Ще се разболееш, ако не си починеш. — Той я грабна в ръцете си и я изнесе на двора.

— Хари, пусни ме на земята — прошепна пронизително тя. — Ще си изкривиш гърба, а и Делия ще бъде скандализирана.

— Днес е почивният ден на Делия, а Трад е на гости у Роджър. Никой няма да бъде скандализиран, а моят гръб е здрав.

Той я качи по кухненските стълби в своите стаи. Постави я на леглото си, каза й да се обърне по корем и свали обувките й. В спалнята му ухаеше на сапун, кожа и тютюн. Леглото му беше твърдо. Цялата обстановка говореше за присъствието на мъж там.

— Трябва да тръгвам — каза Елизабет.

— Не — каза Хари. — Знаеш, че няма да ти направя нищо лошо. — Той започна да масажира стъпалата й по познатия от след тренировките начин. Подейства й много добре. Тя започна да се отпуска.

След като стъпалата й се стоплиха и възвърнаха еластичността си, Хари взе лявата й ръка.

— Ще разтрия възлите по ръцете и раменете ти, Бес. Ако това те уплаши, ще престана. — Той масажира всеки пръст, после дланта, китката и ръката й до лакътя. — Добре ли си? — попита той.

— Чудесно е. — Чувстваше се обгърната от приятна отмала. Ръцете му бяха бавни и силни, и нежни, и изкусни. Усети как ръката й се отпусна и напрежението се оттече през върховете на пръстите й. Преди ръцете му да стигнат до рамото й, тя спеше. Не чувстваше пръстите му върху своите мускули в основата на врата й, не чуваше гласа му, когато той се премести от другата страна на леглото и започна да разтърква палеца на дясната й ръка.

— Знам къде съм тръгнал — пропя той с чист тенор — и знам кой ще върви заедно с мен… Знам кого обичам… но дявол знае за кого ще се оженя…

Хари Фицпатрик масажира ръцете и раменете на Елизабет, както й беше казал, че ще стори. След това спря. Постави пръст на устните си, после го докосна до нейните.

— Спи спокойно, Бес — каза меко той. — Бедното наранено малко момиче. Какво са сторили с теб?

През следващите месеци Хари Фицпатрик изведе Елизабет на полето на свободата и щастието, където тя се замая от открития. Той я научи да се забавлява, да вижда и да чувства.

Те се разхождаха по зимния бряг, наслаждавайки се на несмущаваното си завоюване на изоставения Остров, вкусвайки удоволствието от гледката на застиналата красота на бледата му светлина и цветове; те тичаха и Елизабет разтваряше полите си като платна, така че острият вятър я тикаше напред; правеха си пикници, заслонени между островърхите дюни, чувствайки топлината на пясъка и слънцето. Хари поставяше главата си в скута й и говореше за други брегове, които беше видял: каменистите ивици на Южна Франция, стритите на прах корали на Карибско море, чукарите на Калифорния. Тя поставяше ръката си върху косата му и къдрите й се увиваха около пръстите й и ги взимаха в плен.

Когато дойде пролетта, те пиха нектар от орлови нокти и той й разказа истории за древногръцките богове и как небето образувало балдахин с цвета на нейните очи над Партенона. Той дострои изоставената от Стюарт къща на дървото и й чете Омир между новопокаралите листа, които ги скриваха от евентуални погледи.

Караха велосипеди по пистата за конни надбягвания, пускаха хартиени лодки с цветя по ленивия поток, пресичащ градината в центъра на овала й, и си плюеха на петите при атаките на лебедите, обитаващи езерото. Хари ги задържаше, докато тя се изкачи на моста и, размахвайки ръце, обявяваше, че те са собственост на Короната и че действията им представляват бунт срещу тяхната кралица. После той рецитираше „Хорацио на моста“ под акомпанимента на изсъсканото им неодобрение.

Той готвеше вечери за Елизабет и Трад, поднасяни с гарнитура от истории. Поднасяше им спагети с Марко Поло, рибена чорба и загубения дофин[1], овесени сладки и Мери, кралица на Шотландия, която по думите му била глупава и досадна жена, незаслужаваща снизхождението на братовчедка си Елизабет. Издялка им пръчици и ги научи как китайците ядат ориз и скариди.

Той ги водеше на разходки около града им и им пробутваше неща, научени от книги с легенди, фамилно наследство на Елизабет. Показваше им линии на покриви и балкони, в които те никога не се бяха вглеждали, и разсъждаваше върху гения на първите жители на Чарлстън, създали уют в теснотията на защитните стени.

Той разтриваше раменете на Елизабет, докато премине схващането им от твърде дългото навеждане над счетоводните книги, и измиваше мастилото от пръстите й с езика си. Когато тя получи телеграма за смъртта на Емили Симмънс, той я държа в ръцете си, докато се наплаче, и целуваше шията й, за да изсмуче болката оттам.

Когато дойде лятото, Елизабет нямаше сили да се отдели от него. Тя пренебрегна критиките на Кетрин и му предложи стая в къщата на брега. Люси Енсън се съгласи да заеме старата й стая и да влезе в ролята на придружител, отказвайки се от обичайната си почивка с братовчеди, които имаха хижа в Смоуки Маунтинс. Лъчезарното щастие на Елизабет беше много крехко; Люси знаеше, че закрилата й е необходима. Магнетичният чар на Хари беше покорил всички в Чарлстън, но той представляваше опасност за репутацията на Елизабет, а тя беше дотолкова завладяна от него, че изобщо не я беше грижа.

Люси не беше защитена срещу магията на Хари. Тя също скоро забеляза, че в стаята ставаше по-мрачно, когато той излезеше от нея, а когато беше вътре, Люси придобиваше остроумие и интелигентност. Такъв беше ефектът на жизнеността и поглъщащия му интерес върху всеки. За повечето неща обитателите на къщата представляваха весел квартет. Люси и Елизабет наравно с Трад бяха учениците. Всички те събираха черупки от миди и изучаваха цвета и структурата им. Всички те пишеха писма и ги хвърляха в запечатани бутилки по време на отлива. Четяха ненаситно и спореха за достойнствата на Марк Твен и Дикенс, както и за Зола като интерпретатор на националните характери.

Но имаше моменти, в които Елизабет и Хари оставаха сами. Люси не се намесваше, но се тревожеше. Елизабет ставаше все по-недискретна. Първо започна да сваля плажните си обувки, влизайки във водата; след това престана да ги носи по плажа. Второ — беше забравено за шапките; Хари обичаше лунички и кожа с тен. Той започна да плува през нощта; скоро Елизабет се присъедини към него. Когато една нощ тя спа заедно с него сред дюните, Люси се почувства задължена да поговори с нея.

Елизабет зае отбранително поведение.

— Люси, наистина, мисля, че съм прекалено стара, за да бъда гълчана. Не правя нищо лошо.

— Знаеш, че това, което прилича на грях, най-често се взима за самия грях. Радвам се за теб, че имаш Хари. Просто не показвай толкова. Каквото и да правите, ще е хубаво, но бъдете дискретни.

— За какво да бъдем дискретни, Люси? Няма нужда да се крием, защото няма какво да крием. Хари е джентълмен. Никога не си е позволявал фамилиарности. Веднъж само целуна шията ми, но то беше като игра — целуна я и при това го направи добре. Той не се интересува от целуване и разните други неща, което е една от причините да му вярвам, когато ми казва, че ме обича. Той никога не прави нещо, което ще ми е неприятно.

Люси беше слисана и натъжена. Ако бракът на Елизабет е бил неприятен, значи Лукас Купър трябва да е бил глупак. Тя беше убедена, че Хари не е антисексуален. В него имаше твърде много живот и мъжественост, за да може да съществува и друго мнение. Може би той беше идеалист като Пинкни. Едва ли. Нямаше какво да го спре да не се ожени за Елизабет. Що за игра беше неговата? Тя започна да го наблюдава внимателно.

Той често докосваше Елизабет, държеше ръката й, когато тичаха към водата, дърпаше косата й при престорените им спорове, разтриваше врата й, когато беше уморена, танцуваше с нея под звуците на грамофона, лежеше до нея в хамака и й четеше от една нова пиеса, която негов приятел му беше изпратил от Париж. Била, казваше той, много забавен подарък, защото главният герой, Сирано дьо Бержерак, бил също наказан с огромен нос. Френският на Люси беше много слаб и тя не разбираше думите. Но пеещият глас на Хари не изразяваше лековата веселост, когато четеше на Елизабет; Люси разбираше, че той я люби, дори и без ответ от нейна страна. Чувстваше се като натрапник в чужда, неясна за нея тайна. Искаше й се да ги оставя сами, но надделяваше притеснението й за Елизабет. Един ден, когато на Елизабет се налагаше да отиде до града във връзка с работите около Карлингтън, тя помоли Хари да остане в къщата и да поправи скъсан параван на покрития балкон.

— Трад би могъл да придружи майка си — каза тя.

Хари повдигна вежди, но се съгласи.

Когато останаха сами, Люси се засуети около него — изтупваше възглавници, местеше маси и столове — напрягайки се да измисли какво да му каже.

— Ако искаш да ме подлудиш — каза Хари, — добре си вършиш работата. Просто изплюй камъчето, Люси, за каквото ще да става дума. С мълчание няма да стане по-лесно нито за теб, нито за мен.

Люси преглътна.

— Смяташ ли да се ожениш за Елизабет? — Погледът й беше насочен към избелялото райе на тапицерията на един от столовете.

— Не.

Люси се завъртя рязко към Хари.

— За бога, защо тогава я караш да се влюби в теб? Ти ще я съсипеш.

Подвижното лице на Хари се гърчеше, докато той подбираше думите си.

— Аз съм влюбен в нея — каза той най-сетне. — Тя ми носи радост, тя ме очарова, тя ме поддържа в състояние на непрекъсната възбуда. Желая я повече, отколкото съм желал която и да е друга жена. И искам тя да ме желае… Виж какво, по-добре да седнем. Изглеждаш ми малко отпаднала.

Люси наистина чувстваше, че ще припадне. Беше се бояла, че Хари може да каже „не“, но всъщност не беше го очаквала. Той й предложи стол и тя полу се строполи в него. Той седна срещу нея; раменете му бяха свити, изразителните му ръце — провесени между дългите му крака.

— Разреши ми да ти кажа някои неща за Бес, които ти вероятно не знаеш — каза той. — Тя е страстна жена и обича приключенията, но никога не е имала възможност да прояви истинската си натура. Тя даже не подозира какво носи в себе си, но аз знам. Тя наистина е като преродена кралица Елизабет — с целия й огън, сила, интелигентност и смелост. Тя също е и кралицата — дева. Всичко това — сватба, деца, е без значение. Тя може да е била в леглото с хиляда мъже и въпреки това е самата невинност. Най-интересната жена от Шехерезада насам. Ти знаеш, че аз съм скитник. Ако беше обикновен случай, щях да съм си тръгнал досега. Видял съм всичко, което исках да видя в Чарлстън. Мислех, че ще бъде спирка, като всички останали. Когато срещнах Бес, си помислих, че това ще е жена като всички преди нея. Аз се влюбвам ентусиазирано — в жени, места, идеи. Обичам с цялата си душа и сърце. И един ден след това — пуф — всичко е минало. Приятно ми е да мисля, че не съм направил никого нещастен чрез познанството си с мен; никой досега не се е оплакал.

Люси изсумтя.

— Не си бил при тях, за да ги чуеш.

Хари се усмихна.

— Туш. Може и да имаш право. Най-малкото — аз показвам що за човек съм от самото начало. Никога не съм претендирал, че съм способен на уседнал живот.

— Как човек става като теб, Хари Фицпатрик? Ти си отрова.

— Наистина ли искаш да научиш? Бес знае. Разказал съм й всичко за себе си. Аз съм авантюрист и син на авантюрист. Ирландец, видиш ли. Баща ми беше син на земевладелец от англо-ирландски произход — това, което вие тук повече или по-малко наричате плантатор. Той напуснал дома си през 1848 г., за да търси злато в място, наречено Калифорния, за което не бил чувал никога преди това. С късмета на ирландец той оцелял след разбиването на кораба край нос Хорн, бил качен от по-бърз кораб и стигнал до Калифорния с окъсани панталони, а свиренето му омагьосвало птичките по дърветата. Година по-късно открил злато на място, наречено Сатърс Мил. След още една година се върнал в Ирландия, за да се ожени за любимата, която оставил там, и за да я вземе със себе си в Сан Франциско. Хубаво, шумно местенце е Сан Франциско. Но не достатъчно хубаво за цял живот. Когато навърших осемнадесет, постъпих като баща си. Взех няколко книги и се наех на работа на кораб в търсене на приключения. Мислех да стигна до Южна Африка и там да направя своя удар. По погрешка се качих на кораб, отплаващ към Ориента. Но Япония ми хареса, затова останах там известно време. После си хванах пътя по света, работих и се забавлявах. Дотук стигнах за дванадесет години. Не, вече са тринадесет.

— И възнамеряваш да продължиш така до смъртта си?

Хари повдигна рамене.

— Не знам. Ще живея така, докато ми се прииска нещо друго. Следвам желанията си.

— Отрова.

Той вдигна ръка.

— Почакай, преди да слагаш етикети, Люси. Зле ли повлиях на Бес и Трад? Не мисля.

Люси трябваше да признае правотата му.

— Поне засега, не. Но какво ще стане, след като си заминеш? Или ако… — Люси прехапа уста.

— Не се прави на стара мома, Люси. Ако стана любовник на Бес? Ако я съблазня? Убедена ли си, че тя ще бъде по-щастлива, ако запази цял живот девствеността си, ако влезе в гроба, без никога да е вкусила от меда?

Люси не можеше да каже нищо.

— Значи ли в такъв случай, че ти няма да се опиташ да я предпазиш? — гласът му беше напевен.

Люси остана безмълвна. Не знаеше какво да мисли, но беше сигурна, че би се отдала на Пинкни всякога и че съжаляваше, задето бяха чакали с него неизмеримо дълго. Ако Хари умреше, загубата за Елизабет щеше да е равностойна на нейната. Но той можеше да си отиде и да я изостави. Още по-лошо. А беше ли всъщност? Любовта имаше такава ужасна цена!

— Ти си сладурана — каза Хари. Той целуна ръката й и отиде да се заеме с паравана на покрития балкон.

Люси лежеше с главоболие в стаята си, когато Елизабет и Трад се върнаха. Тя не слезе за вечеря. Все още не беше решила дали да говори на Елизабет. Измъчваше я и усещането, че каквото и да стори, няма да промени положението.

— Беше ли много горещо в града? — попита Хари. Той и Елизабет седяха на тъмната веранда. Гласът му беше тих. Трад си беше легнал и той не искаше да го събуди.

— Адски. Трудно е за вярване, че вече е септември. — Елизабет въздъхна. — Дори тук е горещо.

— Хайде да поплуваме. Ще се освежиш.

— Не знам дали имам сили за това. Мисля просто да отида да спя в хамака, където е по-хладно.

— Както предпочиташ. Ще ти донеса възглавницата… Освен ако не желаеш да спиш на брега. Аз смятам да поплувам и след това ще си легна с мокрия бански костюм. Така няма да усещам горещината.

— О, Хари, каква изкусителна идея. Дали и аз да не дойда?

— Бих искал. Липсваше ми през целия ден.

— Ти на мен също. Да отидем да се преоблечем.

Океанът беше топъл като току-що издоено мляко, сред което от време на време се появяваха и бързо изчезваха студени течения, докосвайки глезените или кръста й. Елизабет се плъзгаше по гръб в разстоянието между високите вълни, издигаше се и се спускаше с поглед, вперен в топлите, близки звезди. Чу плясък близо до ушите си и усети ръцете на Хари, поддържащи главата й.

— Мога да плувам и сама — каза тя.

— Смятам да нахраня рибите с твоите фиби. Косата ти трябва да се носи около теб. Ще приличаш на русалка. — Пръстите му дръпнаха косата й, при което тя се разстла и хладката вода загали скалпа й, изпълвайки я с невероятно усещане. То беше много по-различно от онова, когато си миеше главата. Сега чувстваше отпускане и ласка; превърна се в частица от течението, морско създание. Тя се засмя меко и се превъртя назад под водата. Усещаше тежестта на дългите кичури, които я следваха. Когато изплува, си пое дъх и се огледа за Хари. Той приличаше на тъмен, блестящ тюлен с черна коса, прилепнала към гладкия му, тесен череп.

— Винаги съм мразила да мокря лицето си — каза Елизабет. — Какво ме накара да го сторя сега?

— Русалките винаги правят така. Хареса ли ти?

— Да. Почувствах се като риба.

— Толкова прозаично. Бъди делфин, ако не искаш да си русалка. Няма да ти разреша да бъдеш риба.

Тя разтърси глава, наблюдавайки движението на косата си. Неясно осветена, косата й изглеждаше загадъчна и непозната, бронзова, а не медна. Можеше да принадлежи и на някого другиго.

Тя можеше да е някой друг. Не се чувстваше като самата себе си. Загмурка се отново и отново, докосвайки пясъчното дъно. Пръстите й се сключиха около нещо гладко и твърдо. Тя го извади заедно с гейзер от фосфоресцираща вода.

— Намерих съкровище — каза тя. — Нека видим какво е то.

Хари доплува до нея.

— Това е невероятно ценно съкровище, моя Бес. То е скъпоценен камък от твоята корона. — Той хвана два плаващи кичура и завърза камъчето на тях. После взе лицето й в ръцете си и се вгледа продължително в очите й. — Бес, мила моя, ти си толкова невероятно красива. Обичам те. Обичам да те гледам такава — освободена, леко объркана и дива.

— Харесва ми да бъда такава. Наистина ми се иска да съм делфин. Или русалка.

Хари я пусна и се отдалечи.

— Съблечи дрехите си, Бес. Нека водата докосне кожата ти.

— Хари!

— Няма да се приближавам. Аз свалям своите. Това може да се окаже последното ни нощно къпане. Нека не го пропиляваме. Ето. — Голите му ръце проблеснаха над водата, разпръсквайки зелена светлина.

— Шокираш ме, Хари.

— Не е вярно. Познаваш ме достатъчно добре. Давай, Бес. Напомняш ми за глупавото момиче, което не искаше да събуе обувките си на пясъка. Ще чакаш ли една година, за да последваш примера ми и за това? Не си никакъв делфин, ти си само една морска котка.

— Отдалечи се повече.

Хари се подчини. Елизабет повдигна ръба на банската си рокля и усети копринения допир на водата до корема си. Остана без дъх от него. Течението се плъзна по кожата й в опияняващо, греховно отъркване. Внезапно почувства собственото си тяло, както никога дотогава. Тя отхвърли роклята от себе си. Вълничка плесна голите й гърди и тя ахна от удоволствие.

Гласът на Хари дойде някъде от далеч.

— Е, кралице-русалко, бях ли прав?

— Не можех да си представя такова нещо. Чудесно е! — Тя се бореше с подгизналите си кюлоти, които бяха прилепнали здраво към краката й.

— Да не би да се давиш? Такива плясъци се разнасят! Ще събудиш морските кончета.

— Тези малки кюлоти се опитват да ме удавят. Толкова са тежки!

— Ще ти помогна. — С леко превъртане Хари се гмурна.

Елизабет му извика да стои далеч от нея. Усети подръпване в глезените и видя сребристи балончета да изплуват и да се пукат на повърхността близо до нея. В следващия момент океанската прегръдка се придвижи надолу от кръста й, едновременно с изхлузването на кюлотите й. Усещането беше опияняващо. Разтърси глава, увивайки косата си около врата. „Русалките трябва да се чувстват точно така“, помисли си тя.

Хари се показа над водата зад нея.

— Каза, че ще стоиш надалеч. — Елизабет не можеше да го види, но знаеше, че е там.

— Такова беше намерението ми — прошепна той. Ръцете му се отпуснаха на познатото място върху раменете й и започнаха да се движат в познатия, успокояващ масаж. — Не е толкова страшно, нали?

— Не е. Но не трябва да правиш така.

— Трябва. Точно това трябва да направя. На теб ти харесва. Харесва ти допира на морето и на Хари. Не си ли спомняш Шекспир, любов моя? Четохме „Хенри Пети“ заедно. Това е „леко докосване в нощта от Хари“.

Той я накара да се засмее и притеснението й изчезна. Когато ръцете му се плъзнаха заедно с течението по тялото й, тя се отдаде на екстазното трептене, което се излъчваше от тях. Всичко беше сън — топлата вечер, ласката на водата, докосването на ръцете му; тя се беше превърнала в диво, свободно, морско създание и това беше нейното царство.

Когато започна да й става студено, той я отнесе на брега и я уви в одеялото, което беше оставил там. Положи я в завета на високите дюни, върху дебелите юргани, приготвени за спането.

— Имам намерение да те целуна, Бес — каза Хари.

Беше нежна целувка — възможно най-ефирното докосване на устни. Но от нея през тялото й пробягна огнена тръпка.

— Хари — каза тя задъхано. После Хари започна да целува ушите и слепоочията, и клепачите, и шията й, шептейки името й, преди устните му да намерят нейните и да ги завладеят. Тя освободи ръцете си от гънките на одеялото и ги сключи около врата му.

— Обичам те, Бес.

— И аз те обичам. Целуни ме отново.

Когато тя се опи от целувките му, той разтвори одеялото и го уви около двама им. Тя се отпусна в топлата ласка на ръцете му. По-късно, когато обагрените в злато облаци на хоризонта се превърнаха в тънка завеса, иззад която щеше да се появи слънцето, той й показа как двама души, които се обичат, могат да се слеят в едно. Тя се носеше в блажена забрава, тялото й плуваше в море от неописуеми усещания. Всичките й спомени бяха ответи надалеч. Ръцете му акушираха раждането й за любовта.

Небето беше нашарено с ивици в цветовете на праскова и кайсия, когато Хари пребяга в задния двор на къщата, за да вземе сухи бански костюми от въжето, на което висяха да съхнат.

— Ще изглежда, като че сме излезли рано да плуваме и ще се приберем за закуска — каза той на Елизабет. Те се облякоха и се затичаха към прибоя, държейки се за ръце и смеейки се като палави деца. Във водата те се целунаха, долепени един до друг, докато яркочервеното слънце величествено изплуваше.

Люси правеше в кухнята кафе, когато те се прибраха. Тя ги погледна и разбра, че няма защо повече да мисли какво решение да вземе.

[1] Престолонаследник — Б.пр. ↑

58.

— Правенето на любов — каза Хари — е едновременно най-възвишеното и най-смешното занимание на човечеството. Не трябва да бъдем прекалено респектирани от него, иначе ще се загуби забавната му съставка. Помисли върху това, кралице моя. Всички тези лакти и колене, с които ръгаме любимия. Без да броим моят единствен между себеподобните си нос, който е източник на непрекъснати мъки за красивите ти очи, когато те целувам. — Той го демонстрира, мушвайки носа си в клепачите й и след това притискайки го към нейния, преди устните му да намерят нейните. През смях, те се целунаха.

Мястото, скрито между дюните, се беше превърнало в център, около който се въртеше животът на Елизабет. Там двамата прекарваха всяка нощ. Часовете преди къщата да заспи, бяха за нея безкрайна томителна агония, в която нервите и тялото й крещяха за Хари. Налагаше се да сяда на срещуположната страна на масата, когато ядяха или на покрития балкон, когато говореха, пееха или четяха. Ако се намираше близо до него, не беше способна да удържи ръцете си да не докосват ръката или лицето, или коляното, или рамото му. За щастие Трад не усещаше електричеството, прехвърчащо между тях. За Елизабет беше трудно да повярва, че той може да е толкова сляп, но Хари я уверяваше, че недосетливостта на тринадесетгодишните момчета била пословична, за което тя беше благодарна. Що се отнася до Люси — тя беше тихото, деликатно, одобряващо присъствие.

Когато настъпи времето за връщане в града, Елизабет изпита потискащо отчаяние.

— Не се тормози, Бес — каза Хари. — Просто се преместваме от замъка Уиндзор в двореца Сейнт Джеймс. Делия си отива вкъщи всяка вечер. След като Трад заспи, ще идваш в моите стаи. На свещи и шампанско.

Както и сториха. Те се любиха и в дървената къщичка, заглушавайки взаимно виковете си с целувки. Един есенен ден отидоха и до Острова, за да се насладят на безлюдността му, след което прекараха един бурен час, опитвайки се да се любят в хамака, което завърши с изсипване на пода в сублимния момент.

Хари запозна Елизабет с всеки сантиметър от собственото й тяло. Тя стана толкова чувствителна на допир, че всяко обличане, сресване на косата й или измиване на лицето се превърна в еротично преживяване. После той отвори очите й за преживяванията, които яденето или пиенето можеха да дадат, така че всяка хапка и глътка беше симфония от консистенция, вкус и миризма. Тя почувства мекотата на собствената си уста, остротата на зъбите си, спазъма на гърлото си, когато преглъщаше, вихрените експлозии от аромат в небцето си. Целият й живот се превърна в едно изследване на чувствеността.

После той я научи как тя да го люби и да познава тялото му не по-малко, отколкото своето собствено.

Въпреки че времето, през което бяха заедно, крадеше от съня й, Елизабет никога не беше изтощена. Сякаш абсорбираше от динамичната жизненост на Хари и енергията и остротата на усещанията й бяха по-големи откогато и да било. От което и имаше нужда. Увеличаваха се изискванията на общуването с Трад. Събуденото му интелектуално любопитство превръщаше времето й, прекарвано с него, в предизвикателство на споделеното откритие и научаването на нови неща. Възприятията му бяха толкова възбудени от заобикалящия го свят, че не можеше да понесе несподелянето на своите мисли и открития.

Трябваше също да отговори и на нуждите на Кетрин. Елизабет щеше да става баба през февруари и дъщеря й търсеше подкрепата й за всеки свой страх и изменение в тялото си. Като всяка жена, очакваща първа рожба, Кетрин беше затрупана от приятелките си с всевъзможни вехти и ужасни истории, които те бяха чули отнякъде или преживели в една или друга степен. Като всички млади жени тя живееше със съзнанието, че бременността й е най-важното световно събитие. Това я караше да се чувства задължена да отнема от времето на майка си и да й дава мнението си по всеки въпрос. Тя беше ужасена от почернялото от слънцето лице на Елизабет.

— Приличаш на жътварка — бяха думите й, произнесени с отвращение.

Когато в отговор Елизабет се засмя, тя избухна в сълзи и се наложи да бъде успокоявана.

— Не се притеснявай, скъпа. Всички казват, че тенът много отива на лицето. Няколко дами говорят, че следващото лято и те ще почернеят. Тенът скрива бръчките. Такива неща не притесняват млади хора като теб.

Елизабет беше възобновила нормалния си живот в обществото в ограничените му рамки на сутрешни визити и някое и друго вечерно парти. Истина беше, че всички искрено се възхищаваха на лъчезарното й излъчване. Тя приемаше комплиментите им с усмивка на Джоконда.

Не само децата заемаха от времето й. Тя се справяше и с обичайните си задължения по поддържането на къщата. И фосфатната компания „Трад-Симмънс“. Парите бяха по-голям проблем откогато и да било. Не й се удаваше да сключи никакви договори в Америка. Трябваше да продава в Англия, което означаваше наемане на вагони за пренасянето на стоката до пристанището на града, където да се натовари на кораби за изнасянето й. Ако някой от корабите закъснееше с един ден и се наложеше стоката да чака за натоварване, цените за отклоняване на композицията в резервен коловоз и наема за товарните вагони отнасяха половината печалба, а тя и без това беше малка. Работниците напускаха, даже преди да са изтекли договорите им до края на настоящата година. Те поемаха „пътя на славата“ към разрастващите се градове на Севера и Запада. Машините се разваляха: нямаше пари за подмяната на старото и счупеното от времето на депресията преди четири години; износването на метала и корозията неизбежно взимаха своето. Ако нямаше кой да внася толкова радост в живота й, тя щеше да затъне в отчаяние.

Тя се колебаеше между ипотекирането на завода и залагането на огърлицата на Мери Трад и накрая везните наклониха към огърлицата. Щеше да се наложи да събере доста смелост за унизителното посещение при заложния агент, но от нея щеше да получи повече пари, отколкото за завода, дори при по-високите вноски по лихвите.

Тогава пристигна писмо от Джо. Той се връщаше в Чарлстън.

— По дяволите! — каза Елизабет. — Ще трябва да ипотекирам.

Тя върна огърлицата в кутията й, която понесе към тавана. След като изкачи стъпалата към него, тя се спря. После се засмя.

Облечена в дълга кадифена вечерна пелерина, с лукава усмивка на уста, същата нощ тя потропа на вратата на Хари.

— Ти винаги се интересуваш от стари фамилни традиции — каза му, когато влезе. — Наследих това от майка си. — Тя смъкна пелерината от раменете си и застана пред него, смеейки се, единствено с диамантената огърлица като облекло.

— Великолепно! — каза Хари, взимайки я в ръцете си.

— Замисълът ти е отредил ролята на неподатливия клиент джентълмен, а аз съм изкушаващата те професионална проститутка. Не играеш добре своята част от играта. Спри да ме прегръщаш.

Хари я притисна по-силно.

— Ще играем по-късно. В момента не бих могъл да симулирам нежелание.

Не изиграха играта, измислена от Елизабет. Вместо това Хари овърза огърлицата с тънки жици и я превърна във висока, зашеметяваща с красотата си корона.

— Ваше Величество — каза той, поставяйки я върху пуснатата, разбъркана коса на Елизабет. — Струва ми се, че виждам локва. — Той разстла пелерината на пода. — Играта ни ще се нарича: „Сър Уолтър Рейли си позволява волности с кралската особа“. — Вдигна я и я положи върху пелерината.

— Короната ми падна — каза Елизабет.

— Кой го е грижа? — прошепна Хари в ухото й.

— Не и кралската особа — каза тя.

— Изглеждаш много добре, Елизабет — каза Джо Симмънс. Той беше напълнял и пооплешивял. На Елизабет й се струваше много стар. И много тъжен. Самата тя преливаше от щастие и не можеше да понесе да гледа стария си приятел толкова отчаян. Замисли се какво би могло да го развесели.

„А иначе той си има много причини, за да бъде тъжен“, каза си тя. Беше й писал за смъртта на Емили, наричайки я благословено освобождение. Последните месеци на Емили са били непрекъсната агония, а Джо беше останал през цялото време до нея. Страданията му посвоему трябва да са били не по-малки от нейните, а към тях се е прибавяла неспособността му да й помогне по какъвто и да е начин. Джо беше завел Виктория в Баден-Баден заради лековитите води и в Париж, за да запълни гардероба си, опитвайки да я излекува от уединението й. Тя се беше чувствала зле в пансиона, а и смъртта на майка й я беше засегнала дълбоко. Джо се опасяваше, че състоянието на меланхолия може да се превърне в постоянно. Изглеждаше сякаш нищо не е в състояние да пробие черупката, в която се беше обвила.

— Ти беше същата, Лизи, когато беше едно съвсем малко същество. Но винаги можех да те накарам да се засмееш. За Виктория не съм способен да направя нищо. Доведох я у дома в Чарлстън. Тук тя беше щастлива, има приятели в училище. Надявам се, че завръщането ще я излекува.

— Но училището започна миналия месец, Джо. Ще склонят ли госпожиците Смит да я вземат толкова късно?

— Тя ще започне от следващия срок след Коледа. Засега съм й взел гувернантка. Няма да изостане от учебния материал.

Елизабет поклати глава нетърпеливо.

— За бога, Джо, нищо чудно, че детето е умърлушено. Тя не се е виждала с някой на нейната възраст от месеци. Ти си внимателен мъж, но не можеш да замениш кавалерите за едно петнадесетгодишно момиче. Слушай ме сега. Следващата събота е Денят на благодарността. Стюарт и Хенриета организират в имението голямо празненство на открито, което ще се предшества от лов сутринта. Ще ви очаквам с Виктория да минете да ме вземете в девет сутринта, за да отидем там. И не й разрешавай да облече някоя официална рокля от Париж. Тя е по-схватлива от теб що се отнася до тези неща. Кажи й да се поразкраси и накарай шивача й да й приготви чарлстънски тип облекло. Ако се съпротивлява, напомни й, че Стюарт младши е на седемнадесет и е красив като ангел.

— Стюарт не ми разрешава да приготвя пуйки, въпреки че имаме окачени около три дузини — каза Хенриета с нервен смях. — Знаеш го какъв е. Ейб Линкълн обявил Денят на благодарността за празник и затова Стюарт отказва по какъвто и да е начин да го признае за такъв. Трябваше да заколя пет от най-хубавите ни прасета за барбекюто.

Стюарт младши каза, че било много подобаващо, понеже самият Линкълн бил свиня.

— Това е наистина много глупаво — каза Елизабет. — Аз не бих го оставила без отговор. За бога, войната беше преди тридесет години!

— Не и за Стюарт. А той е възпитал и момчетата по същия начин. Аз не го обвинявам. Янките ни взеха всичко, Елизабет. Изненадана съм, че можеш да го забравиш.

Елизабет съумя да замълчи. Това беше тема на един стар, стар спор между нея и брат й, по който не можеше да се стигне до съгласие, дори ако му говореше до пръсване. Най-силното чувство у Стюарт беше горчивината и той направил всичко възможно, за да зарази с нея и семейството си. Въпреки това той се подчиняваше на правилата, задължителни за един джентълмен. Нямаше причина да се притеснява, че може да обиди Виктория, дори при положение че майка й е била от Ню Йорк.

Момичето изглеждаше много хубаво и в твърде добро настроение. Беше вързала лъскавата си руса коса с плетена панделка, което не беше съвсем съответстващо на възрастта й, но пък тъмносинята й кашмирена рокля беше подходящо семпла и широките бели яка и маншети бяха ленени, а не дантелени. Бузите й бяха придобили някакъв цвят. Когато Елизабет я видя същата сутрин, тя беше страшно бледа. Също и това, че вършеше нещо. Всички млади момичета сновяха напред-назад между кухненската постройка и дългите дървени маси на моравата, носейки чинии, салфетки, сребърни прибори. Елизабет се настани по-удобно в стола си, благодарна на възрастта си, която й разрешаваше само да седи и наблюдава. Тя се обърна към Джо и се усмихна.

— Трябва да се чувстваш като ориенталец в харем — каза тя. Мъжете още не се бяха върнали от лова. Джо и четирима по-възрастни джентълмени изпъкваха сред повече от четиридесет жени на различна възраст.

— Чувствам се много добре — каза той. — Ти направи чудеса с Виктория.

— Не бъди глупав. Не съм направила нищо. Освен това си поспах до по-късно, защото ти ме докара. Трад и Хари тръгнаха преди пет, за да пристигнат навреме. Нямаше да го понеса, ако се налагаше да тръгна с тях. Ти направи чудеса за мен.

Джо отвърна поглед. Не можеше да рискува тя да забележи какво е изписано в тях. За негов срам той не беше престанал да мисли за Елизабет, дори когато се беше отдал напълно на усилието да облекчи колкото може последните месеци на Емили. Истина е, че считаше завръщането в Чарлстън като най-доброто за Виктория, но той щеше да се върне, дори и да не беше убеден в това. Обичаше дъщеря си, но повече от нея обичаше Елизабет. В течение на месеците, прекарани в чужбина, сърцето го болеше за Чарлстън и за Елизабет. Периодът на траур щеше да свърши след шест месеца. Тогава възнамеряваше да я помоли да се омъжи за него. Този път щеше да получи отговор от нея, а не от брата опекун. И ако тя кажеше „не“, щеше да продължи да я пита, докато се съгласи. Можеше да бъде търпелив. Беше чакал в продължение на двадесет години.

— Идват! — извика тя. Джо погледна към нея. Когато зърна лицето й, нещо стисна сърцето му. Някакво чувство я озаряваше отвътре. Сигурно имаше мъж в живота й.

Ловците минаха на конете си през буренясалата морава, изразявайки шумно радостта от успеха си. Зад тях двойки чернокожи момчета носеха труповете на осем елени, вързани за копитата си на дълги пръти. Един от ловците скочи от коня си и се отдалечи от групата по посока на Елизабет. Лицето му беше побеляло от гняв.

Джо не знаеше името му, но разбра кой е. Усещаше тревогата на Елизабет, без да е нужно да поглежда към нея. Очите му се присвиха, отправяйки се към приближаващата се фигура. „Това приятелче изглежда комично и е почти момче, помисли си той. Може и да греша.“

— Бес, близо съм до убийство — каза Хари, стигайки до нея. — Ела да се поразходиш с мен, преди да съм демонстрирал порядъчно силно ирландско избухване.

Елизабет се изправи и хвана ръката му.

— Разбира се — каза тя бързо, — ще се запознаеш ли само с моя приятел Джо Симмънс преди това? Джо, това е Хари Фицпатрик.

Джо стана, за да си стиснат ръцете. И двамата учтиво се попитаха един другиго „Как сте?“, после Хари отведе Елизабет към реката.

Налагаше й се почти да тича, за да го догонва. Когато стигнаха до мостика, те се спряха. Тя дишаше толкова учестено, че едва можеше да говори.

— Какво има, Хари? Никога не съм те виждала такъв!

— Това хубаво старо южняшко плантаторско гостоприемство, ето какво. Исусе и ти, Дево Марийо! Защо ми каза, че ще ми хареса? Пристигнахме тук в зори, за да се срещнем с г-н земевладелеца, брат на съдията, на няколко глътки уиски с приятелите му и неговите хрътки. Никога през живота си не бях виждал по-мизерно представление. Първо малко алкохол, за да кипне кръвта достатъчно, после изсипване в гората, за да бъдат застреляни прекрасните животни. Да ги вземат мътните, по-добре да се бяха избили взаимно и да бяха оставили на мира елените. Еленът поне определено притежава достойнство. Същото не може да се каже за ловците.

Елизабет постави ръка на бузата му.

— Не ми се вярва това да е причината. Ти знаеш на какво са способни събрани на едно място мъже. Самият ти си ми разказвал за Калифорния и мъже, които се бият и стрелят помежду си по време на пиянски свади в барове. Това е много по-лошо от едно леко пийване и убиването на елени.

Хари взе ръката й и я задържа, обръщайки главата си към дланта й. Той затвори очи. Елизабет усещаше как устните му треперят.

— Кажи ми, Хари. Каквото и да е, кажи ми го. Моля те.

Той преглътна мъчително, дръпна ръката й надолу и я погледна.

— Имаш право, любов моя. Аз съм истеричен. Прости ми. Хайде да седнем. Изглежда, не мога да стоя стабилно на краката си.

Той продължи да държи ръката й, докато говореше. Вбесило го мъчението, на което бил подложен Трад. Момчето убило тази сутрин първия си елен. В чест на което бил окъпан с кръв.

— Известна ли ти е тази церемония, Бес?

— Да. Звучи страшно. Но всички момчета минават през нея, Хари. Тя е традиционна.

— Тя е варварска. „Малкият“ Стюарт, който на височина е колкото мен, държеше главата назад за рогата. Трад трябваше да пререже гърлото. Скъпите му чичо и братовчеди пълнеха шепите си с изтичащата кръв и я лискаха в лицето му. След това изтриха ръцете си в косата и ризата му, от което на мен ми прилоша. Все още ми се гади.

— Как се чувстваше Трад?

— Държа се превъзходно. Преструваше се, че е във възторг. Сдържа се да не повърне, докато не намери възможност да се отдели зад едно дърво. Аз поддържах главата му.

— Е, всичко свърши. Не можеш ли да го забравиш?

— Не мога да забравя, че стоях там като восъчна кукла, вместо да възразя. Щях да ги ритна в слабините, ако се бяха опитали да нацапат мен с кръв, но не можех да се намеся за Трад. Трябваше да оставя той да премине през това сега, иначе щеше да му се наложи пак да го изпита. Дотолкова можех да схвана. Дяволска история. Не мога да разбера как търпиш да бъдеш майка, чиито деца са подложени на такива обреди?

— Това същият Хари Фицпатрик ли го казва, който ме упрекваше, че се грижа прекалено много за Трад?

Хари отвори уста да отговори. После рязко я затвори. Елизабет зачака. След няколко минути рамената му се затресоха. Той отхвърли глава назад и се засмя шумно.

— Браво! Довърши ме! — изръмжа той. — Ти, величествена червенокоса вещице, бухна ме право в дебелия търбух! — Той плъзна ръка около кръста й и прошепна в ухото й — обожавам те. Нека се мушнем в гората и да си поиграем на нимфа и Пан. Ще си подсвирквам някаква антична мелодия, докато те преследвам.

— Хари. Дръж се прилично. Хората ни виждат.

— Но не ни чуват. Разреши ми да говоря похотливи думи в ухото ти, приличащо на черупка от мида.

— В никакъв случай. Не и преди да се приберем вкъщи. Тогава аз ще си подсвирквам, докато те преследвам.

— Бес, обичам те. Ти си необикновено, царствено, съвършено същество. Да вървим тогава. Ще бъда приятна компания за отвратителния ти брат.

— Много добре. И на малкото русо момиче на име Виктория. Тя е дъщерята на Джо, споменах ти за нея.

— Бедното невинно агънце. Да, ще й разправям за духове, джуджета и гоблени. Да говоря ли нарочно с груб ирландски акцент?

— Ако желаеш. — „Всичко, което би те направило щастлив, любов моя“, помисли си тя. Разтревожи я бурната реакция на преживяното от Трад. Тревогата й беше за Хари, не за сина й.

Интуицията на Елизабет не й подсказваше точната причина за притесненията й, но беше правилно насочена. Хари ставаше все по-неспокоен. Беше се уморил от Чарлстън.

— Бес — каза й той, докато бавно и спокойно се връщаха към партито, — би ли желала да отидем в Лондон като подарък за рождения ти ден? Не съм ти избрал подарък, а рожденият ти ден е следващата седмица.

Тя се засмя.

— Какъв екстравагантен ирландец! Мисля, че бих предпочела луната, ако такова е настроението ти. Никога не съм опитвала зелено сирене[1].

Преди Хари да успее да каже още нещо, те се смесиха с останалите гости.

Двама чернокожи мъже започнаха да хвърлят лопати, пълни със стриди, на железния лист, поставен върху разгорени въглища, и публиката изръкопляска. Барбекюто беше започнало. За няколко минути стридите бяха готови: черупките им се разтвориха от напора на парата, събрала се под тях. Те бяха свалени върху подноси и лопатите метнаха нови. Дузина корита със стриди чакаха да бъдат изпечени преди края на деня.

Хенриета и момичетата донесоха големи купи със зеленчуци, кошници, пълни с топъл царевичен хляб, и плата с нарязано и подправено месо, печено на жарава, а прислужниците бяха вече наредили на масите първите подноси със стриди.

— Ела седни до мен, Джо — извика Елизабет. Тя вече беше настанила Виктория на масата на фамилия Трад. До нея седеше Хари и й разказваше някаква измислена история, която я караше да се залива от смях. Тя постави Стюарт младши на мястото от другата си страна. Трад, с още мокра коса след измиването й, беше в другия край на масата с двамата си братовчеди Енсън и Кугър.

Стюарт седеше до сестра си. Едва бяха напълнили чиниите си и той започна да говори през нея с Джо.

— Кажи ми, моля те, Симмънс, нещо повече за това, което пише във вестниците на янките. Миналия път ни прекъсна глупавата чернилка, защото не можеше да намери греблото, което бях оставил под носа му.

Джо остави вилицата си.

— Новините се отнасят и за теб, Лизи. Свършват тежките времена за бизнеса. Вестникарските приятелчета напипаха каквото им се искаше. Не след дълго ще имаме война. Това винаги е било добре за бизнеса.

— Какво говориш, Джо? Четох вестника. В него не се споменава нищо за война. — Очите й се спряха на Трад. Устата му беше препълнена с печено месо. Младостта му вдъхваше спокойствие и увереност.

— Чарлстънският вестник не казва много за много неща, Лизи. Вестниците на Хърст и Пулицър опищяват света от година или повече. Изглежда, испанците държат много изкъсо местните в техните колонии. Хърст и Пулицър раздвижват духовете и изданията им изобилстват с истории за бруталност и потисничество. Президентът Маккинли веднага натисна испанците. Сега те са дали т.нар. „ограничено самоуправление“ на жителите на Куба.

— Какво е Куба?

— Мълчи, Елизабет — каза Стюарт. — Това е мъжки разговор. Не я глези, Джо. Мислиш ли, че наистина ще има война? Колко скоро?

— Не виждам начин да се избегне. Никому няма да харесат отстъпките на Испания. Испанските земевладелци и бизнесмени изобщо не са склонни да допуснат каквото и да е самоуправление, а кубинците няма да се задоволят с ограничената му форма. Цените на борсата се покачват от седмици насам. Война ще има. Мястото е барутен погреб. Може да се възпламени всеки момент.

— Къде е мястото на Америка в нея?

— Твърде близо сме до Куба, за да не бъдем въвлечени. Ще застанем срещу испанците и накрая ние ще я притежаваме. Фабриките на север вече започнаха да произвеждат униформи и ботуши. Проклетите глупаци ги правят от вълна. Момчетата ни вероятно ще загинат от жега.

— Добре тогава, ето какво ще ти кажа. Аз няма да пропусна тази война. — Мустаците на Стюарт настръхнаха. — Останах измамен от предишната, но този път ще съм на кон, когато прозвучи бойната тръба. Момчетата ми и аз ще нададем боен вик, който ще се чуе чак в Мадрид.

На Елизабет й прилоша от думите му. Тя наведе поглед към чинията си и започна да разбърква храната, така че да изглежда, че е яла повече. Забеляза, че Джо не откъсва поглед от Виктория, въпреки че разговаряше със Стюарт. От какво е разтревожен? Той има момиче. Войната можеше да продължи и десет години, но на нея нищо нямаше да й се случи. Следващия месец Трад навършваше четиринадесет. Ако войната се проточеше три години, щеше да се наложи и той да воюва. Историята с Пини щеше да се повтори. Ако не и по-лошо. Можеше и да не се върне жив.

Тя не разбра, че очите на Джо бяха заковани върху Хари, не върху Виктория. „Ще разбера що за стока си, млади човече, обещаваше мислено Джо. Не ми харесва начинът, по който така дръпна Лизи, че тя щеше да падне на земята. Изобщо не ми харесва.“

[1] Намек за схващането, че на луната живеели зелени човечета. — Б.пр. ↑

59.

— Лизи — каза Джо, — искам да си поговорим насаме, затова изпратих Нед Раг напред. Той ще ни очаква там. — Те бяха в бъгито на Джо на път за Карлингтън за новогодишната среща с работниците.

„Бих искала Джо да престане да ме нарича Лизи, помисли си Елизабет. Сто пъти му го напомних.“ Тя потисна раздразнението в гласа си, когато му отговори.

— Карай нататък, Джо. Имаме предостатъчно време, докато стигнем.

— Искам да знам дали възнамеряваш да се омъжиш за този Хари Фицпатрик. Не ми казвай, че не ми е работа. Аз си я направих моя работа.

Елизабет беше поразена от въпроса на Джо. Тя самата никога не си го беше задавала недвусмислено. Хари беше всепоглъщаща част от живота й. Тя беше създадена от него; тя му принадлежеше; подчиняваше се на решенията му без възражения; отдаваше му тялото, любовта и ума си. И все пак той не беше целият й живот. През деня тя беше майката на Кетрин и Трад, президентът на фосфатна компания, уважаваната вдовица, от която други дами и джентълмени се възхищаваха. Само през вълшебните часове на нощта и редките моменти, когато успяваха да се скрият някъде, тя ставаше неговата Бес. Как, чудеше се тя сега, не се е запитвала по-рано какво ще излезе от всичко това? Как двойственият й живот беше започнал да изглежда толкова естествен и неизбежен? Когато мъж и жена се обичаха, те се оженваха. Така беше възпитавана. Защо в такъв случай не беше се замисляла досега за това? Защо Хари не беше мислил по въпроса?

Джо говореше нещо от известно време. Тя се опита да съсредоточи вниманието си върху думите му.

— … грешка. Нямаше ме, когато се омъжи за Купър. Никога не съм го познавал. Но знам, че те е направил щастлива. Трябва да говорим за Фицпатрик. Не искам отново да бъдеш нещастна, мила моя. Проучих някои неща за него. Не е стока, Лизи. Той те използва, живеейки в къщата ти по този начин. Ако беше мъж на място, щеше да се занимава с нещо стабилно, да гради някакво бъдеще. Един детски учител не печели колкото да изхранва домашно животно, камо ли съпруга.

— Един милион пъти те помолих да не ме наричаш Лизи, Джо. Не съм дете. На тридесет и осем години съм и името ми е Елизабет. — Тя почти му крещеше. — И ще бъда благодарна, ако оставиш личния ми живот на самата мен. — Тя се обърна с гръб към него. Пътуването й се стори безкрайно от възцарилото се помежду им мълчание.

Когато наближиха разклонението за Карлингтън, Елизабет се обърна с лице към неговото.

— Джо — каза тя, — моля те, не допускай да се сдърпваме. Това ме докарва до сълзи. — Тя облегна глава на рамото му. — Ти си един от най-старите и най-скъпите ми приятели. Не мога да понеса да изливам яростта си върху теб. Трябва просто да ми разрешиш да бъда голям човек. Част от което е да правя грешки. Аз трябва да го науча по отношение на Трад, ти трябва да свикнеш по отношение на мен… Съгласен ли си?

Ръката му беше стегната като от желязо.

— Никога не съм можел да ти откажа нещо, скъпа. Не мисля, че ще започна отсега. Но не мога да кажа, че всичко е наред. Просто ще си държа устата затворена. Така добре ли ще бъде?

Елизабет целуна ухото му — бърза и лека целувка, чието отражение тя никога не би могла да предположи.

— Благодаря ти, скъпи Джо. Кажи ми, наистина ли мислиш, че цените скоро ще се покачат? Бих искала да бъда сигурна, че ще мога да обещая да не намаляваме отново заплатите.

Докато работниците в Карлингтън празнуваха с фойерверки Нова година и новите договори, остров Куба се тресеше от бунтове и схватки между про- и анти испански настроени тълпи. Американските бизнесмени и семействата им се барикадираха в къщите и канцелариите си. Оттам пращаха панически телеграми до Вашингтон.

В края на януари американският боен кораб „Мейн“ акостира в пристанището на Хавана, като нагледно предупреждение, че Съединените щати ще защитят поданиците си и тяхната собственост.

Оттогава новините от Куба се появиха и в чарлстънските вестници. Трад се връщаше всеки ден от Портър, възбуден от всеобщото вълнение. У Хари то се проявяваше чрез обръщане на вниманието му към изучаване на времето, когато Куба е била наричана „Перлата на Антилите“ и пирати са дебнели отвъд хоризонта за испанските флоти, натоварени със съкровища, които отплували от там. Пиратите бяха почти толкова интересни, колкото и разговорите за война, особено онези от тях, които бяха плячкосвали и Чарлстън. Хари и Трад отидоха няколко пъти до парка Уайт Пойнт, за да проверят дали могат да намерят някакви следи от бесилката, на която е бил окачен Стийд Бонет.

За пръв път Елизабет не взе участие в екскурзията им. Според думите й тя имала твърде много работа покрай определянето на поправките и покупките на машини с най-голямо значение за Карлингтън. Цените на фосфата наистина се бяха леко вдигнали, но тя ги излъга, като им каза, че остава заради работата. Това, от което имаше нужда, беше време за размисъл. Беше загубила спокойствието си, откакто Джо й зададе неудобния въпрос за женитба с Хари. Когато оставаха сами с Хари, тя забравяше всичките си притеснения. Те се обичаха един друг по всички възможни начини. Какво можеше да не е наред?

Когато бяха разделени, дори и само от присъствието на Трад, тя се разкъсваше от напрегнатост и съмнения. Търсеше знаци, загатващи, че той си играе с нея, както й беше намекнал Джо; мислеше за скрити значения във всяка негова забележка; изучаваше се в огледалото за бръчки или сивееща коса. Започна да го ревнува от всяко хубаво момиче от партитата, на които ходеше. Партита на младите, на които не я канеха.

Отново и отново взимаше решение да говори с Хари открито, да научи най-лошото и да свикне с него. Но отново падаше нощ и тя отиваше в неговите стаи, в обятията му, отдаваше се на щастието си и прогонваше всички лоши мисли.

В деня на Свети Валентин Хари й подари емайлиран медальон — виолетов овал, върху който с перлени зърна беше инкрустирана буквата „Б“. По думите му това бил кралски цвят. Той се съчетаваше и с парниковите теменужки, с които тя беше обсипала възглавницата си.

— Искам да ги видя заплетени в косата ти — каза той — като на горска нимфа. Обеща ми гоненица между боровете, ако не си забравила.

— Нищо такова не съм обещавала. Ти заплаши, че ще ме подгониш, когато бяхме в имението.

— Скоро ще бъде пролет. Ще си намерим подходяща гора за гоненица.

Елизабет протегна ръце към него. Това беше бъдещето, което той градеше. А в медальона бяха поставени преплетени негови и нейни кичури. Всичко беше наред…

Хари се дръпна и изтича да отвори прозореца.

— Исусе! Някой ще събори от тропане входната врата. Дрехите ти тук ли са? Слава богу. Ти отвори вратата. Аз ще задържа през това време Трад. — Беше нахлузил ризата и панталоните си, докато говореше. Закопча ги, спринтирайки към къщата.

Болките на Кетрин започнали, съобщи силно обезпокоеният Лорънс на Елизабет, когато тя му отвори. Искала майка й да бъде при нея.

— Веднага идвам, Лорънс. Само да наметна пелерината си. Хайде, хайде, успокой се малко. Има още време, преди да започне раждането. Ще се забавя само минутка.

Хари и Трад бяха на стълбите.

— Ще ставаш чичо — каза тя на Трад. — Марш в леглата, и двамата. Ще се прибера утре вкъщи. — Забеляза, че Хари е закопчал накриво панталоните си в бързината и се усмихна. „Не е зле за една баба“, каза си тя.

За разлика от това при Елизабет при Кетрин раждането се проточи. Малкото й момче се роди вечерта на следващия ден. Името му, каза тя на майка си, щяло да бъде Лукас Лорънс Уилсън. След което се унесе в дълбок сън.

Най-сетне един „малък Лукас“, помисли си Елизабет. Вероятно ще мога да свикна с името. Може би ще го наричаме „Люк“. Чувстваше се изтощена, както и Лорънс. Той я изпрати до къщи и по пътя и двамата залитаха от изтощение.

Първоначално, след като Трад й отвори вратата, тя не можа да разбере какво й говори. Думите му бяха неразбираеми от обзелото го вълнение.

— Говори по-бавно — помоли го тя. — И недей да крещиш така.

— Корабът „Мейн“, мамо. Испанците са го взривили. Убили са стотици наши моряци. Това е плесница в лицето на Америка.

— Разбирам — каза Елизабет. Погледът й беше замъглен. — Новината е много интересна, скъпи. Сега си лягам и ще взривя всеки, който се опита да ме събуди.

През следващите седмици плакати и заглавия напомняха: „Помнете «Мейн»!“. Неизбежно беше, по причина на времето си на раждане, бебето на Кетрин да не получи прякора Мейн. Той беше хубаво, дебело бебе и Елизабет откри, че ролята на баба й носи само удоволствие. Всеки следобед тя отиваше на „Уотър стрийт“ по времето за къпане и получаваше от бавачката му чистичкото, намазано, приятно ухаещо малко създание за поредната порция бебешко гукане и гушкане. Когато и внукът, и бабата се уморяваха от игри, тя го връщаше за хранене на мръщещата се майка.

— Съвсем ще го разглезиш, мамо — каза Кетрин. — Докторът каза да не го държим толкова на ръце. Ще започне да го иска непрекъснато.

— Каквото и да правя, той пак ще го иска — отвърна спокойно Елизабет. — Такива са бебетата. — За нея беше много приятен часът, прекаран с бебето и Кетрин, въпреки нейната раздразнителност. Имаше нещо много удовлетворяващо във факта, че трите поколения са събрани в една стая, в старата къща, в стария град. Така беше правилно и така трябваше да бъде. Дори неуместните оплаквания на Кетрин изглеждаха като нормална част от процеса на смяната на поколенията. Според Кетрин майка й била нетърпимо егоистична. Тя нямала нужда от толкова място на „Мийтинг стрийт“. Редно било да отстъпи къщата на младите Уилсън.

— Ние дори нямаме градина тук, мамо. Къде бебето ще има възможност да играе и да тича?

— Ще трябва да се научи да ходи. Имаше още доста време, преди да стане нужно да се безпокоиш за по-голяма къща. — Елизабет не желаеше да се впуска в спорове. Посещенията й при бебето бяха най-спокойният период на деня за нея; тя не би допуснала никакво нарушаване на това спокойствие.

Извън този час спокойствието й беше нарушавано във всеки момент. Дори в тихите, покрити с пролетни цветя улици в търговската част на града напрежението се усещаше във въздуха. Хората спираха моряци по „Бей стрийт“ да ги разпитват дали са били в Карибския басейн при последното си пътуване; параходите, пристигащи всяка седмица от Севера, бяха обсаждани за вестници. Пред сградата на телеграфа на „Броуд стрийт“ през всеки час от денонощието имаше тълпа, очакваща нетърпеливо бюлетини. А населените следобедни концерти на оркестъра в парка Уест Пойнт смениха репертоара си от Щраус на Соуса. Докато президентът Маккинли разменяше „дипломатически бележки“ с краля на Испания, Америка и Чарлстън очакваха война.

Очите на Трад блестяха от вълнение. Досегашното подобие на военно обучение в Портър беше увеличено на половин учебен ден. Беше произведен „лейтенант“ и гордо носеше нашивката си. Разказваше, че Стюартовият син Кугър организирал по-големите момчета, така че да са готови да потеглят да се сражават във всеки момент. Хари преподаваше испански, а не история.

— Не знам много — казваше той с усмивка, — само че останалите не знаят нищо, така че кой би могъл да ме разобличи? — Бил прекарал пет месеца в пещерите на Барселона с цигани. Испанският му беше повече разговорен, отколкото литературен. Беше епизод от миналото му, за който той не беше споменавал по-рано, и я караше да се чувства неловко, сякаш беше влюбена в непознат. Всеки следобед той водеше Трад на „Кърхун стрийт“, за да наблюдава кадетите от Цитаделата по време на строевото им обучение. Военният колеж беше вече обявил, че всички кадети са готови да се запишат като доброволци.

— Точно както постъпиха по време на войната между щатите — каза Люси Енсън. Тя беше много притеснена за Ендрю. Армията досега му беше осигурила някакъв стабилен живот, от който тя беше доволна, дори и при положение че това го задържаше далеч от къщи. Сега той й пишеше писма, че най-накрая е получил възможност за издигане. Генерал се ставаше на бойното поле.

Напрежението беше почти непоносимо. Когато Конгресът обяви война на 25 април, сякаш буря избухна след твърде продължително очакване. Облекчението беше всеобщо.

Цитаделата делеше парадното си поле с попълнения, изливащи се в града от всички ферми и градчета в Южна Каролина. Трите момчета на Стюарт бяха сред първата дузина доброволци. Самият Стюарт беше близо до нервен припадък. — Прекалено стар? Как смее тоя недорасъл капитан да ми каже, че съм прекалено стар? Що за възраст е четиридесет и четири години? По дяволите, онзи приятел Рузвелт във Вашингтон е напуснал управлението на флота, за да организира бойни отряди, а той е на четиридесет. Това е проклето фаворизиране на републиканците, ето какво е. Те никога няма да забравят, че ние — „Червените ризи“ — ги прогонихме от този щат! — Той и Хенриета решиха да се преместят при Елизабет на „Мийтинг стрийт“. Стюарт искаше да бъде под ръка, за да дава кураж на армейските попълнения; Хенриета искаше да бъде близо до децата си. Разрешено им беше да напускат казармите за вечеря, но времето беше недостатъчно, за да пътуват до и обратно от имението.

— Здравей, Кетрин. Ти цъфтиш като пролетта. Какво има, Бес? — Хари държеше в ръка бележката, с която тя го молеше настойчиво да дойде в къщата на Кетрин. Беше я закрепила на вратата на стаята му.

— Исках да ме изпратиш до къщи. Трябва да говоря с теб за Трад. — Елизабет целуна набързо дъщеря си и внука си. — Довиждане, мили мои. Ще се видим утре.

— Какъв е проблемът с Трад? — попита Хари, когато излязоха на улицата.

— Никакъв. Проблемът е свързан с теб и мен. — Тя го уведоми за предстоящото преместване на Стюарт и Хенриета. — Няма вече да смея да идвам в стаите ти, Хари. Стюарт ще те убие, ако се досети и в най-малка степен.

— И вероятно ще окачи главата ми на стената при еленовите си трофеи. — Хари й се усмихна, откъсна дълъг грозд от орлови нокти, висящи на съседна стена, и й го поднесе. — Останали са няколко късни цвята на него — каза той. — Нека изпием сока им, докато вървим. Ще отидем в парка.

Те се изкачиха по стъпалата, водещи към алеята за разходки покрай защитната стена на Ийст Батъри и се заразхождаха бавно. Беше времето на прилива и духаше силен бриз откъм морето. Вятърът издигаше пяната от разбиващите се в стената вълни и я хвърляше в лицата им. Зад тях, едва различимо, се чуваха удари на чукове и извиквани команди в посока на казармите. Над главите им цветът на небето беше ослепително син, без нито едно облаче.

Хари беше притиснал към себе си дясната ръка на Елизабет. Тя усещаше как пулсира сърцето му.

— Свали тази ужасна шапка — каза той. — Искам да видя слънцето в косите ти.

— Хари, няма да е прилично.

— Какво общо имаме ние с приличието? Ако ти не я свалиш, аз ще го сторя.

— Аз ще я сваля. Ти само ще изпогубиш фибите ми. — В момента, когато я сваляше, една вълна ги окъпа в пръските си.

— Изглеждаш прекрасно — каза Хари. — Слънцето превръща капките в косата ти в диаманти. Винаги трябва да бъдеш коронясана така. — Той пусна ръката й и взе от нея грозда орлови нокти. — Отвори устата си, Глориана, и аз ще я напълня с нектар. — Погледът му беше напрегнат. Елизабет отхвърли мисълта, че хора, които познаваше, можеха да я наблюдават иззад цветята по верандите си от отсрещната страна на улицата. Тя наведе назад главата си и протегна език, за да поеме сладките капки.

След като всичкият сок беше изпит, Хари пусна зеленото клонче във вълните. Те отидоха до края на Хай Батъри. Хари я спря, преди тя да слезе по стъпалата към по-долната алея и парка.

— Обичам да гледам оттук — каза той. На известно разстояние пред тях ниският масив на форт Самтър отбелязваше излаза на пристанището към океана. Отвъд него, на хоризонта, те зърнаха стакселите на висока шхуна, очакваща пристанищният лоцман да се качи на нея и да я вкара в пристанището. Широката му акватория се простираше далеч надясно от тях и навсякъде се виждаше танцът на вълните. — Красиво е — каза Хари.

Елизабет изпита дълбоко задоволство. Шумът от казармите остана далеч зад тях, заменен от звуците на играещи в парка деца и смеха на техните бавачки. Това беше Чарлстън — какъвто винаги е бил и щеше да бъде. Някога тя беше едно от играещите деца, след нея — Кетрин и Трад, а скоро тук щяха да се появят и детето на Кетрин, и децата на Трад. И децата на нейните внуци, и техните деца, и поколения след тях.

— Аз си отивам оттук, Бес. — Думите на Хари направиха нейния свят на парчета.

— Не — каза тя. — Ти ме дразниш. Отново някоя от твоите игри.

— Не е игра, любов моя. Трябва да си вървя. От известно време чувствам гъдела.

— Заради глупавата война е, нали? И ти си като всички останали мъже.

— Отивам на война. Но не като всички останали мъже. Нямам желание да застрелям някое нещастно испанско селянче, което е било изпратено да се бие за величието на Испания на остров, чието име не е чувало преди това. Искам само да я видя, това е всичко. Войните правят историята, а аз никога не съм виждал война. Наел съм се на работа като военен кореспондент за един вестник от Сан Франциско. Така съм си осигурил транспорт и място в първите редове.

— Ще те убият.

— Не и такова късметливо ирландче като мен… Аз няма да се връщам, Бес. Когато краката ме засърбят в Куба, ще взема кораб за някъде другаде. Никога не ще те забравя. Обичал съм те повече от която и да е жена преди това.

Искаше й се да заплаче, да изкрещи от болка, да удря лицето и устата, които обичаше толкова много. Но бяха на публично място. Не можеше да направи сцена.

— Защо — каза тя. Гласът й беше прекършен. — Защо ще си тръгваш, ако ме обичаш?

— Тук е като в затвор, Бес. Ти знаеш чарлстънската шега: това е мястото, където реките Ашли и Купър се срещат, за да образуват Атлантическия океан. — Той се загледа в неспокойната вода, където се сблъскваха различни течения. — За жителите на Чарлстън това почти е истина. За известно време — което за моите мащаби е доста време — аз също бях на път да го повярвам. Това е митично и очароващо място, където живее кралицата на феите. Ти и твоят Чарлстън ме омагьосахте. Никога по-рано не съм се спирал толкова продължително.

— Тогава остани, Хари. Бъди омагьосан. Не е нужно да си тръгваш.

— Трябва. Никога не съм се опитвал да бъда нещо по-различно от това, което съм всъщност. Аз съм скитник, Бес. Винаги си го знаела.

Не можеше нищо да му каже. Знаеше го, но не го вярваше. Сега не й оставаше нищо друго. Гласът му издаваше, че решението е безвъзвратно.

— Кога заминаваш?

— В полунощ. Ще хванем следващия прилив.

Нямаше да има сбогувания в такъв случай, нямаше да има последна нощ в ръцете му. Щяха да се приберат почти по едно и също време с пристигането на Стюарт и Хенриета. Те нямаше да заспят до много късно.

Нямаше да има дори дълга прощална целувка. На това място бяха изложени пред погледите на целия свят, не можеха и да се докоснат.

Горчивина затъкна гърлото й.

— Колко точно си пресметнал всичко — каза тя. — Сигурно често ти се е случвало да си взимаш довиждане.

Той не го отрече.

— Надявам се испанското селянче да те простреля в сърцето, Хари. Ще се моля за това. Преди да умреш, ще имаш време да усетиш това, което сега аз чувствам… Ще се прибера до къщи сама. Ти недей да идваш. Изнеси си нещата, след като се мръкне, по пътеката към пристройката. Не желая Трад повече да те види.

Гордостта насочи стъпките й надолу по стълбите и след това през парка. В края на „Мийтинг стрийт“ тя не можа да се удържи да не се обърне, за да го зърне още веднъж.

Хари беше изчезнал.

60.

Войната, която Елизабет мразеше толкова много, се оказа за нея изпратена от Бога. Всички бяха дотолкова заети с новини, клюки и тласъка, който тя даде на бизнеса, че никой нямаше време да обърне внимание на мълчанието, в което потъваше. Джо Симмънс едва ли щеше да се заблуди, но тя не го виждаше, защото беше зает със строежа на нова банка на „Броуд стрийт“. Люси Енсън щеше веднага да забележи болката й, но тя напълно се беше отдала на неочакваното си щастие. Ендрю беше изпратен в Чарлстън да надзирава товаренето на военните части, когато му дойдеше времето. По-малко от седмица след завръщането си той беше казал на майка си, че няма повече да заминава никъде.

— Не знаех какво особено значение има това място за мен, преди да го видя отново след дълга раздяла. Когато приключи работата ми тук на пристанището, ще подам оставка от армията и отново ще стана просто г-н Енсън.

Ендрю беше на тридесет и пет години. Петнадесетте години в армията го бяха направили слаб, жилав и изпечен от слънцето до цвета на седлото му. Бяха му дали и увереността в себе си, идваща с навика да се командва. Преди още да беше натоварил на корабите първия батальон, той вече се беше сгодил за едно момиче — всепризната красавица през тази година, и имаше осигурена работа, която го чакаше. На четиринадесети юни отплуваха транспортните кораби. Една седмица по-късно Ендрю започна работа като вицепрезидент на банката на Джо Симмънс. Отговорността му се изчерпваше в контролиране на изпълняващия договора за строежа на банката.

— Нямам нищо против да бъда поизлъган в сметките, Ендрю — каза Джо, — но направо ще побеснея, ако не отворим навреме. Когато свърши учебната година, ще заведа Виктория в Нюпорт. Ти го наблюдавай като ястреб — жертвата си.

Когато военните части напуснаха Чарлстън, Хенриета и Стюарт се отправиха към имението. Елизабет плака същата нощ за първи път през двата месеца, откакто Хари си беше отишъл. Не защото й липсваше брат й или снаха й. Непрекъснато повтарящото се ръмжене на Стюарт „Кой е прекалено стар?“ беше съсипващ нервите й припев, прибавен към собственото й нещастие. „Аз съм!“, искаше й се да изкрещи. Това трябва да беше причината да загуби Хари. Глупаво беше да мисли, че той няма да се измори от жена, седем години по-възрастна от него. Вероятно той си беше намерил някоя шестнадесетгодишна сеньорита в деня на пристигането си в Хавана.

Тя плака тази нощ, защото за първи път можеше да се почувства сигурна, че разполага с уединението, необходимо й, за да даде воля на горчивото си ридание.

„Имам нужда от самота, за да се излекувам, и не мога да понеса всичко да ми напомня за него.“

Предложи къщата на Острова на Кетрин и Лорънс за през лятото.

— При условие че вземете и Трад — каза тя. — Имам много работа за вършене в града, така че няма да дойда. — Делия остана с Елизабет. Кетрин си имаше собствени прислужници.

На първи юли Трад натовари нещата си на ферибота. Елизабет се освободи от още едно постоянно напомняне за Хари. Трад говореше неспирно за него. Той беше убеден, че Хари се е сбогувал само с една кратка бележка, защото е трябвало да бърза за извършването на някаква секретна мисия, с която само той можел да се справи.

На четвърти юли Елизабет се качи на покрива с чаша шампанско в ръка, за да наблюдава фойерверките и да отпразнува самостоятелното си владение на къщата. Нямаше кой да й забрани да се настани там, било защото е много опасно, или защото е твърде неприлично за една дама. Сама на себе си доставяше удоволствие.

— И какво като вече не съм кралица — произнесе тя високо. — Аз съм Господарят на планината тук, на своя собствен покрив. Денят на независимостта е. — По бузата й се търкулна сълза и капна в шампанското й. — „Е, и какво? — помисли си тя. — И без друго беше изветряло.“ Беше намерила запушената бутилка в стаята на Хари като сувенир за спомен от всичко, което си налагаше да забрави.

На дванадесети август войната свърши. Остров Куба повече не принадлежеше на Испания. Както и Пуерто Рико, Гуам и Филипините. Испанската империя беше на смъртно легло, а Съединените щати се бяха превърнали във велика отвъдокеанска сила. В Чарлстън пак имаше фойерверки, но Елизабет не си направи труда да се качва на покрива, за да ги гледа. Тя тъкмо сключваше примирие със себе си, но още не беше дошло времето да празнува.

Когато Трад замина за остров Съливан, тя остана сама за първи път през живота си. Винаги дотогава около нея беше семейството й — майка, братя, съпруг, деца. Никога по-рано не бе имала възможност да постави на първо място собствените си нужди и желания. Беше й се налагало да доставя удоволствие на други хора, да се подчинява на други хора, да се грижи за други хора. Първите дни бяха дни на жестоко колебание между махалото на отрицанието и самосъжалението. Беше паднала от високо.

После започна да забелязва спокойствието в къщата. Беше толкова тихо. С дръпнати щори, които предпазваха от слънцето, във всяка стая оставаха прохладни сенки и успокояваща безметежност. Креслата, с тяхната позната избеляла тапицерия, бяха стари приятели и семплите им линии бяха толкова грациозни и балансирани, че с тях окото си отпочиваше и се освежаваше. Тя отваряше прозорците с подухването на следобедния бриз и издутите летни пердета я обгръщаха. — Аз също те обичам, къщичке — прошепна тя гласно веднъж и се засрами от глупостта си да говори на къщата, но, глупаво или не, това беше първият й лек прилив на щастие.

С всеки изминал ден тя се чувстваше по-добре, въпреки че не преставаха да я нападат опустошително отчаяние и усещане за загуба. Понякога прекосяваше в тъмнината пътеката към стаите на Хари, за да се просне върху леглото му, вдишвайки едва доловимата миризма на сапуна му от възглавницата. В такъв момент тялото й копнееше за него, а сърцето й блъскаше в гърдите и на нея й се искаше да умре. Но с отслабването на аромата, останал след него, изчезваше и мъката й.

Тя даде почивка на Делия за целия септември, така че не се налагаше да се съобразява с ничие присъствие. Никакъв обяд точно в два и половина. Никакъв чай в пет и вечеря в седем. Нямаше повече нужда да се съставят менюта и да се ходи на пазар за предварително набелязани покупки. За Елизабет започна спокоен период, в който угаждаше само на себе си. Тя лично се отзоваваше на подканящите викове на уличните продавачи и надничаше в мрежите им без предварително обмисляне. Когато нещо в тях привлечеше вниманието й, тя го купуваше, без значение дали от него може да има особена полза или не. Един ден тя яде само дини — различни видове за закуска и вечеря, без да обядва. Експериментираше нови рецепти; купи си един галон сладолед и задоволи детската си мечта да яде всичко, каквото й се прииска, веднъж завинаги. Живееше, подчинявайки се само на импулса.

Изживяването беше опияняващо и й помогна да разбере Хари Фицпатрик, когато беше изоставила всяка надежда това да й се удаде. Колко изкушителен начин на живот! Цялото му битие е било такова, само че в по-големи мащаби. Не се налагаше да търси грешки в себе си; той я беше изоставил, следвайки епикурейската си муза. Не е било, значи, напудрена реч, целяща да нахрани суетата й, когато й се възхищаваше, че го е задържала толкова дълго. Сега и тя си се възхищаваше на това.

„Има много, заради което да ти благодаря, Хари, мислеше си тя. Без теб никога нямаше да си представя възможността да не се подчиня на приетия ред за хранене или да се катеря на покрива, или да не си лягам вечер, когато камбаните на «Свети Михаил» удрят девет. Надявам се все пак испанското момче да не те е убило.“

В средата на септември вълненията на импулсивния живот вече не бяха вълнуващи. Тя го изостави без съжаления, загрижена за бъдещето повече, отколкото за настоящето. Залови се с книгите на компанията, привеждайки ги в съответствие с настоящия момент, проследявайки движението на продажби, продукция, различните процеси на преработка, ревизирайки оборота на работническия магазин. Джо се оказа прав, както винаги. Цените се покачваха, поръчките се увеличаваха. Войната беше добра за бизнеса. Тя сравни вероятните приходи с и без техен собствен цех за сярна киселина; дойде й наум, че цените на сярата са се променили, откакто изостави проекта през 93-та, написа и изпрати проучващи писма.

Градината приличаше на джунгла. Как беше възможно да не забележи толкова дълго? Трад обикновено се оправяше с бурените и подрязваше тревата. Тя се изкачи в къщичката на дървото и си състави нов план за градината. Да бъде лесна за поддържане: бръшлян в основата на всички храсти, за да задушава бурените и да пази прохлада на корените на храстите, пясък в центъра, на мястото на моравата, за да не става нужда да се коси. Трад завършваше „Портър“ само след две години. Тогава, ако има парите, ще го изпрати в колеж. Тя оставаше да се грижи за градината, а не искаше изкореняването на плевели да се превръща в основно занимание в живота й. Твърде много други неща бяха по-интересни. След годините на застой за Карлингтън тя виждаше светлина в края на тунела. А я чакаха и всички книги, които искаше да прочете; щеше да си прави разходки до Библиотечното общество — упражнението щеше да й се отрази добре. Искаше също така да прегледа какво има на тавана. Там бяха складирани играчките на Кетрин и Трад. Щеше да използва първия дъждовен ден, за да ги извади и да провери има ли подходящи за Мейн.

Междувременно тя се наслаждаваше на изцяло предоставената й къща, на бриза, духащ на верандата, на успокояващия глас на стража и на музиката на камбаните. Лятото свършваше скоро, Трад щеше да се завърне вкъщи, въртележката от гостувания и партита щеше да се завърти. „Дотогава ще се потопя в благословеното безгрижие, мислеше си тя. Заслужила съм го. Постигнах знанието, че животът е хубав и че не се нуждая от Хари Фицпатрик.“ Тя се изтегна на пода на къщичката и се остави да я приспи песента на птицата присмехулник.

Джо и Виктория се завърнаха през последната седмица от септември. Той веднага отиде да провери какво става с банката. Ендрю беше сътворил чудеса. Сградата беше завършена три седмици предсрочно, за което Джо моментално го възнагради. Не можело да се избере по-подходящо време за наградата, каза Ендрю. Той се женеше през януари и цените на къщите се бяха оказали по-солени от очакванията му. Джо се засмя.

— Знаеш предостатъчно как да накараш хората да работят, но има много да учиш за същото при парите. Доведи утре прекрасната си майка на вечеря. Ако искаш, вземи и бъдещата си съпруга. Жените могат да разговарят с Виктория, докато аз те науча това-онова за ипотекирането. Умният човек никога не купува със собствените си пари. Очаквам да го кажеш и на приятелите си. Ще ти се случва да търсиш заеми и ипотеки при изгодни условия за банката, когато я отворим.

Същия следобед Джо отиде до „Мийтинг стрийт“ да покани Елизабет и Трад на вечерята в чест на семейство Енсън. Виктория щеше да се радва на компанията на някой, приблизително на нейната възраст, а на него му беше липсвала Елизабет през всяка минута, откакто беше заминал. Искаше да я види, дори и с цената на поканване и на Фицпатрик.

— … Хари замина за Куба, Джо, а Трад е все още на Острова, но аз бих дошла с удоволствие, ако изпратиш кочияша си да ме вземе.

— Аз лично ще дойда да те взема. — Джо беше озадачен. Войниците се бяха върнали от Куба веднага след примирието.

Елизабет се усмихна.

— Скъпият Джо. Твърде мил, за да задава въпроси. Седни, докато приготвя нещата за чая. Тогава от теб ще се очаква едно: „Казах ти, че така ще стане“. Той няма да се върне. Умори се от Чарлстън.

— Нямам нужда от никакъв чай. Ела седни с мен. — Те се разположиха на покрития с камилска кожа диван. Джо се обърна, за да разгледа отблизо лицето й; ръката му се отпусна зад облегалото на дивана, за да не може тя да види юмрука му, стискащ въображаемия врат на Хари Фицпатрик. — Как си, Лизи?

— Съвсем честно, Джо, чувствам се добре. — Така си и беше. Но загрижеността в гласа му я караше да усеща някакво щипене в очите си. — Не трябва да се тревожиш толкова много за мен. А пък дори ти да не искаш чай, аз ще си налея. Ще се върна след минутка.

Докато я нямаше, Джо закрачи из гостната стая. Устните му бяха побелели от стискане. Беше готов да убие Хари за това, че я е наранил, а знаеше, че тя е уязвена, независимо какво му разправяше. Но друга част от него беше благодарна на Фицпатрик. Може би сега тя щеше да му разреши да се грижи за нея. Всичко, което някога е желал.

Едва ли беше честно да се възползва от преживяното от нея, за да я спечели за себе си. Можеше по-късно тя да съжали за постъпката си, а тази Лизи, която той познаваше, никога не би нарушила обещанието си, независимо колко съжалява, че го е дала.

Джо се спря пред едно огледало и се огледа. „Вярваш ли, че тя се нуждае от теб?“ — запита се мислено той. Отговорът беше „да“. „Вярваш ли, че можеш да я направиш щастлива?“ Отговорът отново беше „да“. „Обичаш ли я повече, отколкото който и да е мъж е обичал някога жена? А желаеш ли я достатъчно, за да я вземеш без претенции тя да те обича?“ „Да.“ „Да.“ Да, във всички случаи. Заради нея.

„Говори тогава с нея, страхливецо. Няма да има случай, при който да не се боиш да й го кажеш. Направи го сега. Най-лошото, което може да се случи, е тя да каже не. Но поне ще знае, че има някой, който я обича. Има право да го знае. Може би има необходимост да го знае.“

Елизабет влезе с подноса за чай. Джо побърза да поеме тежестта му и го сложи на масата пред дивана. Тя беше донесла две чаши. Той се усмихна. „Карай по-леко, каза си. Не я притискай с нови тежести.“ Те седнаха един до друг и тя започна да запарва чая. Джо прочисти гърлото си.

— Спомняш ли си Мечока? — каза той.

Елизабет се усмихна.

— Разбира се. Все още го пазя. Бях на тавана съвсем скоро, преравяйки старите играчки, за да избера от тях за Мейн, и попаднах на Мечока. Козината му е изтъняла, но всичко останало си му е на място. Не можах да се реша да се разделя с него, даже и заради първия си внук. Колко е забавно, че си спомняш, Джо! Беше толкова отдавна!

Джо кимна.

— Така е. Ти самата не беше по-голяма от котенце. Все още беше с млечните си зъби и се радваше до немай-къде, че един от тях се клати. — Той си пое дълбоко дъх. — Оттогава съм купувал милион неща на най-различни женски създания, но някак си за това си спомням най-ясно… Предполагам, че съм пъхнал сърцето си в мечето, заедно с всичко друго, натъпкано в него. И никога не можах да си го върна оттам, Лизи. — Очите му се губеха в бръчките на усмивката му, но молбата в разтворените му ръце и приведените му напред рамене, изразена несъзнателно, лишаваше смеха му от убедителност.

Елизабет беше смаяна.

— Не съм допускала… Не знам какво да кажа.

Джо нетърпеливо поклати глава.

— Не казвай нищо, само слушай. Исках да се оженя за теб, откакто ти стана на възраст, подходяща за женитба. Това беше причината, поради която се разделихме с Пинкни. Той ми каза, че не съм достатъчно добър за теб и аз му повярвах. Оказа се, че е сгрешил. Когато те видях отново и видях какво ти е сторило онова миризливо животно Лукас, щях да го убия, ако той не беше вече умрял. Трябваше да те обичам повече, Лизи. Тогава ти ме обичаше. Може би като брат, но то щеше да е достатъчно за начало. Не се опитах да получа нещо от теб, стараех се само да ти дам.

Елизабет усети сълзи да изпълват гърлото й и очите й засмъдяха. Тя покри дланта на Джо със своята. Гледаше надолу, докато той говореше. Това не беше изгладено, поетично признание в любов. Една душа разкриваше скритото в нея. При допира й Джо вдигна поглед. Лицето му беше една болка.

— В живота ти е имало твърде много страдание, малка моя!

Милото обръщение раздвижи цял калейдоскоп от спомени от времето, когато той го използваше. Енергията на Джо, игривостта му, интуитивното му разбиране на същината на нещата. Да, тя го беше обичала и все още го обичаше. Тя погледна как се издуваха копчетата на жилетката му под нещо, напомнящо закръглеността на Хъмпти Дъмпти[1], и плешивината под грижливо сресаната му коса, и сърцето й се удави в прилив на нежност.

Какво можеше да му каже, без да го нарани? Как можеше да обясни, че любовта му към него не е любовта на жена към мъж, а такава, която се ражда с годините на споделени преживявания и от благодарността за нежните му грижи. Тя се помъчи да намери думи.

— Не е нужно да ми отговаряш — каза той. — Не бих искал да те тормозя. Знам, че не съм цвете. На петдесет и една, дебел, развалина в моден костюм и с маникюр. Няма нищо, малка моя. Разбирам. Просто трябваше да ти кажа, това е всичко. Държал съм го в себе си повече от двадесет години. Искам ти да бъдеш щастлива, миличка. Недей да се натъжаваш заради мен.

В този момент не изпитваше тъга. Беше ядосана. Яд я беше на себе си, задето не беше способна да му даде онова, от което той се нуждаеше; ядосваше се на живота, който събираше хората, които обичат, и тези, които в отговор не ги обичат; най-много се ядосваше на Джо, задето има толкова ниско мнение за себе си.

— Чуй ме, Джо Симмънс. Никой не ти е дал повод да говориш за себе си по такъв лош начин. Пред мен или пред когото и да било. Ако някой друг беше казал тези неща за теб, щях да му издера очите със собствените си ръце. Не желая да ги чувам повече, разбираш ли ме? Ти си най-добрият човек, когото Господ е създал на тази земя, най-грижовният, внимателен и прощаващ и… — Тогава я нападна мъката. Без специално да бъде предизвикана. Като внезапна загуба на сили и непреодолима нужда от нещо непознато, неопределимо и вечно недостигащо в живота й. Устните й се движеха, но тя не можеше да говори. Дълбоко от вътрешността й се надигна първичен вик, който проряза тялото й с ужасяваща сила и тя се строполи, тресяща се, върху гърдите на Джо, докато очите й изкарваха сълзите, събрани в сърцето й за целия й живот.

Той я притисна към себе си и я залюля.

Когато изплака всичките си сълзи, Джо й подаде носна кърпичка.

— Не подсмърчай, а се издухай! — заповяда той.

— Говориш като леля Джулия.

— Не ме баламосвай, госпожичке. Духай.

Елизабет се подчини.

— Продължаваш да говориш като леля Джулия — каза тя през немощен смях.

Той я премести така, че главата й лежеше върху свивката на ръката му.

— Възхищавах се от тази дама — каза той, — но тя ми изкарваше ангелите.

— Не е необходимо да ми говориш успокояващи неща, Джо. Минахме точката, до която можем да стигнем само със спомени. Преди съвсем малко ти ми направи голяма чест; аз не мога да я забравя, нито пък ти.

— Искам да забравиш.

— Искаш, но не мога. А и не желая. Признание в любов като това е съкровище, с което една жена може да се гордее, докато е жива… Ако мислиш, че ти ме накара да се разплача, грешиш. Самата аз не знам причината. Изглежда, просто всичко, натрупано в мен, е търсело изход. Никога по-рано не ми се е случвало… Вярвам, че имах нужда от теб, за да се освободя. Бих ти поверила живота си. Повече, отколкото на всекиго другиго.

Той леко изтри сълза, търкулнала се по лицето й.

— Ще го ценя и пазя най-грижливо до гроб. Доверието също е велика чест.

— Не знам какво става с мен. Прилича на пролетно наводнение. Най-напред не можах да спра да плача, а сега — да говоря. Искам да ти споделя нещо, чийто товар ми тежи, Джо. Имаш ли против? — Не го изчака да отговори. Не беше необходимо. — Джо… Джо, аз убих съпруга си. Ударих го с ръжен по главата. В сънищата си аз му нанасям много повече удари. Джо, чувствам се сякаш искам да продължа безкрайно — да удрям, да удрям, да…

Той я повдигна към гърдите си и ръцете му плътно я обвиха. Елизабет се отблъсна от него.

— Не. Не ме успокоявай. Това не е всичко… Джо, не съжалявам, че го направих. Доволна съм. По-доволна съм от убийството на Лукас, отколкото от всичко друго, което съм сторила. Повече от всичко друго. — Тя потърси с поглед лицето му, за да открие следи от отвращение и отдръпване. То беше покрито със сълзи. Устата му беше изкривена от неизразима мъка.

Той чувстваше нейната мъка. Елизабет усещаше как тя я напуска, за да влезе в неговото сърце. Много й се искаше да го успокои, но знаеше, че не може да се върне спокойствието на човек, агонизиращ от чуждо страдание.

— Ужасно нещо ти сторих, Джо. Стореното е сторено и е късно сега да моля за прошка.

Той приглади косата от слепоочията й.

— Престани да говориш глупости, Лизи. Даде ми това, което винаги съм се стремял да получа — възможност да облекча страданието ти. Аз съм един щастлив човек.

Тя обви врата му с ръце и го целуна по устните. Той прие целувката, влагайки цялата си воля да не й отвърне. Елизабет почувства треперенето му. Тя постави глава на рамото му.

— Прегърни ме за малко, Джо. — Силните му ръце се обвиха около нея.

Тя проговори отново след няколко минути.

— Аз наистина те обичам. Сигурна съм в това. Просто не знам по какъв начин. — После рязко се изправи и седна. — Точно сега разбрах нещо. Нали с думите си искаше да кажеш, че би желал да се ожениш за мен? Не го каза направо.

— Разбира се, че това исках да кажа. Не можах с речта си да стигна дотам.

— О. Добре. — Тя се настани отново в прегръдката му. — Ще трябва да помисля.

В ухото й прозвуча дълбокият му гърлен смях.

— Винаги казваше така, Лизи. Разполагай с колкото време ти е необходимо.

[1] Герой от книгата на Луис Карол „Алиса в страната на чудесата“, яйцевидно човече. — Б.пр. ↑

61.

На следващия ден Елизабет се чувстваше по-леко, но беше също и объркана. Не защото беше прехвърлила товара си върху Джо. Тя вярваше на уверенията му, че той го поема с желание. Притесняваше се да не го е подвела, сгушвайки се в него и с целувката — като кокетка. Емоционалната буря беше отминала. Между тях вече съществуваше неразрушима връзка, но без романтичен привкус от нейна страна. Ако той си мислеше, че диалогът им ще продължи оттам, където го бяха прекъснали, щеше да се наложи да му отговори с „не“ и това щеше да го нарани.

— Дяволска работа — произнесе тя гласно. — Надявам се да не бъде напрегнато на вечерята.

Не за пръв път подценяваше Джо Симмънс. Той дойде да я вземе, подаде й ръка да се качи в бъгито му и я закара, сякаш нищо не се беше случило между тях.

— Съжалявам, че Трад все още не е вкъщи — каза той. — Виктория ужасно се нацупи. Каза, че ще се чувства като на погребение.

Елизабет почувства облекчение.

— Надявам се, че след това си натъркал устата й със сапун за пране — каза тя. Все още имаше приятел.

На първи октомври започна учебната година в Чарлстън и приспивното темпо на живота през лятото се изгуби в безкрайна поредица покани. Елизабет с удивление прерови купчината на бюрото си.

— Със сигурност може да се определи кога хората се позамогват — простена тя. — По-добре да си избера дата и да организирам собствено парти. Сигурно ще дължа покана на всичко живо.

— Партитата са глупост — измърмори Трад. Беше се заклел никога да не й прости, задето го записа в училище по танци.

— Не те слушам, Трад. Не е от полза за никого да бъдем груби. Няма да ти обръщам внимание.

Въпреки думите си, тя му съчувстваше. Много добре си спомняше колко нещастни бяха младите момчета през първите седмици на танцувалното училище. Момичетата винаги много го харесваха. Имаха възможност да се покажат добре облечени.

Няколко дни по-късно в сутрешния вестник се появи заглавие, което можеше да повдигне духа му. Тя му подаде вестника.

— Какво ще кажеш за идеята да сключим мир и да заведеш старата си майка на шоуто? След това ще почерпя по един сладолед с плодове.

— Виж ти! Ще се прибера от училище колкото мога по-бързо.

След като сезонът на ураганите беше отминал, американският флот водеше пленените испански кораби. Първата му спирка в Америка беше Чарлстън.

Три от големите кораби бяха вече привързани към доковете на Ийст Бей, когато там пристигнаха Трад и майка му.

— Божке, колко са големи! — каза момчето.

— Затова ги наричат „плячка“ — каза Елизабет.

— О, мамо!

— Съжалявам, скъпи. Просто се изплъзна от устата ми. Разрешават ли хора да се качват на борда? Винаги съм слушала, че каютите на испанските капитани са обзаведени с брокат и кадифе и дръжките на вратите им са от масивно злато.

— Божке!

— Престани да говориш така. Звучи като жабешко квакане. Ако ще възклицаваш, прави го поне културно. Аз лично бих предпочела „Odds bodkins“.

— Какво означава това?

— Нямам и най-малка представа. Не съм сигурна, но никоя жаба не може да го каже.

Спретнато облечен офицер махна на групата най-близко до кораба, да се качи по стълбата.

— Пускат хора. Хайде, мамо!

Широката палуба блестеше от чистота. На Елизабет чак не й се искаше да стъпва върху нея. Трад нямаше такива притеснения. Той изтича да попита някой офицер къде се намира каютата на капитана. Елизабет тръгна след него, след това се спря на средата на палубата. „Остави го сам да се оправя“, напомни си тя. Огледа кораба. Хора се бяха скупчили на групи около оръдията. Щастливи до уши. Не забеляза нито едно познато лице. Трад водеше разгорещен диалог с търпеливия офицер. Тя погледна нагоре по извисяващата се мачта. Опита се да си представи, че е на смяна в наблюдателното гнездо в открито море. Сигурно е като земетресението, само че без прекъсване.

— Армадата е унищожена, Бес. — Сърцето й подскочи и очите й бавно се отместиха надолу от върха на мачтата. „Не може да бъде“, каза си тя. Но знаеше, че е истина. Хари.

Беше коленичил в краката й на едно коляно. Докосна края на полата й до устните си и после го пусна. Ръцете й искаха да се протегнат към сведената къдрава глава, но тя ги задържа на мястото им. Той повдигна лицето си към нея.

— Вие триумфирате, Ваше Величество, да е дълго царуването ви.

— Изправи се, Хари. Правиш представление на зяпачите. — Гласът й беше леден.

Той се изправи с едно плавно движение. „Как можах да забравя, че е толкова висок?“ помисли си Елизабет панически. Сега ще трябва да го гледам отдолу нагоре.

Хари постави на кръста й ръка, чийто допир я изгори през дрехите й. Устата му беше близо до ухото й, от което й се зави свят.

— Върнах се, Бес, магьоснице такава. Никога не съм се връщал на място, което съм напуснал. Но не можех да остана далеч. Преследваше ме образът ти.

— Моля те, Хари, остави ме на спокойствие. Не мога отново да преживея такава мъка. Иди си. Не зная какво да направя, ако не си отидеш. Жестоко е, Хари!

Викът на Трад отекна много надалеч. „Няма да припадам, заповяда си беззвучно Елизабет. Няма.“ Краката й се подгъваха.

— Толкова си бледа, кралице моя. — Гласът му беше милувка. — Ела, седни. — Той я поведе за ръката към една пейка, върху която беше боядисано: „посетители“. — Ще говоря с момчето, докато се пооправиш.

Загледа го, докато вървеше към Трад. Не носеше палто. Бялата риза прилепваше към дългите мускули на гърба му. С кожата на дланите си тя усещаше движенията им. Отклони поглед от по мъжки грубовато проявената радост от повторната им среща и се напрегна да съсредоточи волята си. Когато двамата се присъединиха към нея, тя се владееше напълно.

— Не може да се нанесеш в кухненската сграда.

— Приемам.

— Не може да ни се натрапваш по всяко време и да очакваш любезен прием.

— Съгласен.

— Не може да ме злепоставяш на публично място по начина, по който го стори следобед.

— Съгласен.

— Не може да поставяш ръката си на гърба ми или където и да е другаде, докато не ти кажа, че съм променила отношението си към теб.

— Може ли да целувам ръката ти?

— Не!

— Нито даже една отегчителна, благоприлична целувка, тип „Как сте, госпожо Купър“?

— Не. Нищо. Трябва да мисля.

Хари се разсмя.

— Мисленето е за страхливците. В страхливка ли си се превърнала, Бес? За шест кратки месеца? — Той се изправи от стола си.

— Седни, Хари. Остани си на мястото. Ти се съгласи да говорим.

— Можем да говорим по-късно. — Той отиде до вратата на библиотеката. Елизабет затаи дъх. Той си тръгваше. Отново. А тя се чувстваше не по-добре от първия път. Хари превъртя ключа в ключалката.

— Не можеш да си представиш колко много те желаех — каза той. Намали светлините. Пламъците на лампите посиняха, после загаснаха с леко изпукване. — Искам да видя пламъкът на огъня да играе върху косата ти.

Стъпките му бяха бавни и уверени. Спря пред нея и започна да вади фибите от косата й.

— Трад — успя да каже Елизабет.

— Спи дълбоко. Дадох му доза от контрабандно внесен истински моряшки ром. — Хари пъхна ръцете си в разпуснатата й коса и я повдигна, за да срещнат устните й неговите жадни за целувка устни.

— Не мога да живея без теб, Бес, затова се върнах да те взема с мен. Ще заминем заедно, ще превземем света. Имам толкова много неща да ти покажа и толкова, които ще видя с теб за първи път! Ще вземем Трад с нас и ще го отървем от псалмите на добрия д-р Портър. Какво образование за едно момче!

— Ти си луд!

— Знаеш, че не съм. Иска ти се да тръгнеш. Усещам как сърцето ти тупти до ръката ми. Представяш си как ще видиш Великата китайска стена.

— Глупости. Изобщо не мисля нищо такова.

— Величествена и земна Бес, аз те обожавам. От огъня останаха само въглени, които угаснаха, но те не го забелязаха. Не им беше нужен огън, за да се любят отново.

— Ти ме покани на закуска. Какво лошо има?

— Не сме се преоблекли, ето какво. Побързай. И закопчай както трябва панталоните си този път.

Над главите им се чу шума от сънливите стъпки на Трад надолу по стълбите. Елизабет закопча роклята си и се зае панически да оправя разбърканата си коса.

— Момчетата никога не обръщат внимание на дрехите — прошепна Хари. — Ето. Стегни я в тази кърпа. — Той постави в ръката й ярко оцветена кърпа. — Сувенир от Куба.

Елизабет се изсмя нервно.

— Няма да свърши работа, Хари.

Той погледна зачервените й бузи, загасналия огън, разхвърляната черга пред камината. Трад почти беше стигнал края на стълбището.

— Имаш право. Легни на дивана — заспала си на него през нощта. Затвори очи. Аз ще отключа вратата и ще се измъкна през прозореца. — Той превъртя ключа и изтърча да я целуне набързо. — Ще се появя след един час. Недей да се запускаш, иначе ще бъда принуден да те понижа в херцогиня.

Елизабет обърна лице към възглавниците. Не можеше да спре да се смее. Леден въздух се блъсна в нея, когато Хари отвори прозореца. Чу, че Трад пита Делия защо майка му не е слязла за закуска и се отдаде на тиха истерия.

— Какво, в името божие, е станало с мен? — изстена тя.

Елизабет погледна към прозореца на канцеларията си в пристройката. Нуждаеше се от измиване, както и всички останали прозорци. Изведнъж простото действие на наемане на човек, който да ги измие, й се стори неизпълнима задача. Тя постави ръцете си на кръста, за да го стопли и да прогони болката оттам. Навън вилнеещият есенен вятър издухваше мъртвите листа от ореховите дървета и премиташе с тях двора от единия до другия му край. „Чувствам се като някое от тези листа — каза си Елизабет — блъскана, подмятана и притискана.“

Завръщането на Хари шест седмици по-рано беше дало началото на конфликтен период между изискванията, поставяни от емоциите и пред постъпките й. То съвпадна с началото на активния живот в обществото, с което винаги се отбелязваше краят на лятото в Чарлстън. На дневен ред излязоха обичайните покани, взаимните гостувания, мероприятия по задължение и за удоволствие. Тази година за Елизабет беше по-натоварена от обикновено, защото тя се беше заела с покровителство на дъщерята на Джо, Виктория. Момичето в никакъв случай не би могло истински да навлезе в чарлстънското общество по причина на неприемането на баща му в него. Освен ако при възможност Виктория не успееше да се омъжи за коренен жител на Чарлстън, което не би било трудно при нейната и на наследството й примамливост. Междувременно, въпреки че нямаше да има възможността да дебютира на Света Сесилия, тя вече се намираше под крилото на Елизабет — една от участниците в петъчното танцувално училище в зала „Южна Каролина“. На лицето на Елизабет се появяваше усмивка, когато наблюдаваше вечно проявяващите се различия: петнадесетгодишният Трад, който излиза на танц, влачейки крака и с намръщено лице, и Виктория — бликаща от енергия и нетърпелива, вбесяваща се от разтакаването му.

В добавка към тази й деятелност по-голям брой изискваше и увеличената в резултат на войната динамика на бизнеса. Налагаше се повече планиране и контакти, свързани с фосфатната индустрия. Стабилното увеличаване на производството беше спряно от паниката през 93-та. Последвалите пет години на депресия се отразиха силно отрицателно на приходите и състоянието на оборудването. Но сега оптимизмът се усещаше във въздуха. Беше време за извършване на поправки и замени, за подновяване на договори, за начертаване на последните ходове на дълго отлаганото осъществяване на плана. Трябваше да взема решения, всяко от които водеше до различни резултати. Ако се поправеха конвейерните линии и отделението за промиване, можеше да разчита на връщане на производителността на предишното й ниво. Ако се заменяха с нови, по-качествени машини, щеше да се увеличи капацитетът. Но това щеше да струва пари — много повече, отколкото за поправки. Колко време щеше да отнеме на увеличеното количество да изплати разходите за по-качественото ново? И за коя част от процесите по натрошаване и обогатяване нямаше да останат пари, ако всичко се вложеше за оборудване на етапа на промиване?

Стоеше също и въпросът за възнагражденията на работниците. Те със сигурност щяха да бъдат увеличени на събранието на първи януари. Какво увеличение можеше да си позволи тя? Колко щяха да поискат те? Колко нови работници щеше да й се наложи да наеме, за да може да се изкопае рудата, която новите конвейери биха могли да поемат… ако ги закупеше? Мислите й бягаха в кръг, застъпваха се една друга, когато тя се опитваше да предвиди всички възможности и последствията им.

Можеше, разбира се, да поиска съвет от Джо. Вероятно трябваше да се посъветва с него — най-малко заради това, че половината бизнес беше негово притежание. Но тя искаше да осъществи самостоятелно промените, които щяха да изравнят възможностите на Карлингтън и която и да е друга рудодобивна компания в Южна Каролина. Непреклонно беше отказвала помощ, когато времената бяха тежки. Сега, когато положението се подобряваше, тя не желаеше да застане в сянката, а друг да обира плодовете на големия успех. Дори не и Джо. Тя беше се трудила здраво, беше се стискала за всяко пени и орязвала собствения си доход до минимума, въвличала беше работниците в общото усилие. Дори когато се беше поболявала от тревоги, не беше пресекнала любовта й към предизвикателствата. Наистина й харесваше да бъде бизнес дама… както и възхищението на приятелите й, което възнаграждаваше усилията й. И все пак, задължението й към Джо си оставаше. Умът й правеше още повече въртележки, докато тя неуспешно се опитваше да се отърве от чувството за вина.

Защото проблемът беше не само в бизнеса. Дължеше на Джо и някакъв отговор на предложението му. Казал беше, че ще чака и не я притискаше. Не с думи. Но всеки петък той довеждаше Виктория в къщата й, наблюдаваше с гордост как тя и Трад изкачват десетте стъпала към залата и разделяше каничка чай с Елизабет за двата часа, през които те чакаха заниманието в училището да свърши. Той беше винаги спокоен, пълен със забавни истории за премеждията на Ендрю Енсън в банката, винаги от него се излъчваше любов към Елизабет и благодарност за грижите й към Виктория. Приятни часове и за двамата. В края на краищата, къщата на фамилия Трад е била дом за Джо в продължение на повече от десет години. Присъствието му в нея беше много естествено. Само дето бликащото му щастие я натоварваше не по-малко, отколкото ако причината за него беше недвусмислено изказана. Той я обичаше с цялото си сърце.

Не можеше да остави нещата да продължават по този начин. Колкото повече забавяше отрицателния си отговор за женитбата, толкова повече щеше да го боли след това. Мълчанието й беше равнозначно на подлост.

Освен това… Часовете с него бяха щастливи и за нея. Начинът, по който Джо я обичаше, й носеше наслаждение. Никога не беше преживявала нещо подобно. А той беше и като баща за Трад, който никога не беше имал такъв. В разговорите им след уроците по танци имаше някаква семейна топлота. Виктория се доверяваше на Елизабет, която си спомняше собствените си постоянно променящи се преживявания от това време, и можеше да я успокои или поздрави в зависимост от събитията. В същото време Трад слушаше съсредоточено уверенията на Джо, че танцуването може да се сложи на едни везни с битката при Ентайтъм и че всички белези постепенно се изличавали. Възрастните си разменяха развеселени погледи изпод вежди. Когато по-младото поколение се отправяше към кухнята за очакващите го там мляко и сладки, Джо и Елизабет избухваха в смях и единодушно се съгласяваха, че не биха се върнали в тази възраст за всичкия ориз на Китай или всичкото злато на света.

Но после… когато Джо и Виктория си отиваха или когато тя се прибираше от някое парти, на което присъствието й беше допустимо, или пък вечеряше в дните, когато беше останала вкъщи — винаги на вратата се почукваше. Хари.

Хари, когото Трад обожаваше. Хари, от чието докосване прималяваше. Хари, който можеше да я разплаче или разсмее с историите си, който я караше да мисли за книги, за света и за мечти, които можеха да се сбъднат. Той изискваше от нея остроумие и тя го проявяваше; интелигентност — и тя я проявяваше; да бъде жена, не момиче, не дама, не президент на компания, не майка. И тя се оказваше изгубена по свое желание в потоп от усещания и споделен екстаз. Когато той си тръгваше в последния час преди разсъмване, сърцето я болеше, като прерязано с нож — напомняне и предупреждение за изпитанието, което я очаква, ако го загуби отново.

Той винаги я прегръщаше, преди да си тръгне. И без никакви притеснения прошепваше в ухото й песен на сирените за приспиване. „Ще се смеем на Моста на въздишките, моя Бес.“ Или: „Ще танцуваме на Великата китайска стена“. Или: „Ще яздим слонове и ще слушаме рева на лъвове в нощта“. Или просто: „Ела с мен и бъди моята любов“.

И тя се унасяше в сън за кратките часове, преди да стъпи на земята, лице в лице с отговорностите си за къщата и кухнята в началото на напрегнатия си ден…

Елизабет отклони поглед от зацапания прозорец към колонките с цифри върху хартията на бюрото й. Те се размазваха пред очите й. Беше изтощена. Но я чакаше толкова работа. Беше обещала на Кетрин да отиде до тях, за да й помогне при избора на цвят за трапезарията, но нямаше сили за това. Кетрин нямаше да я пусне само с един съвет. Някак си щеше да залъже майка си да й обещае някоя мебел или ръкавиците на ръцете й, или пердетата от стаята на Елизабет на третия етаж, които „биха изглеждали толкова сладко в стаята на бебето“. Егоизмът на Кетрин и нейното неизменно чувство за правота просто бяха вродени у нея и това ужасяваше Елизабет. Но тя си оставаше нейна дъщеря и Елизабет я обичаше. Живееше с надеждата, че Кетрин ще преодолее алчността си. Не трябваше да забравя и Мейн, който с всеки ден ставаше все по-очарователен.

Елизабет въздъхна и се изправи. Може би чистият въздух щеше да й вдъхне енергия. Във всеки случай тя беше обещала и това беше положението. Трябваше да отиде. Бюджетът на магазина в Карлингтън се налагаше да почака. Както и мръсните прозорци. Както и топлата баня и дрямката преди вечеря. Както и ризите на Трад, чиито яки се нуждаеха от обръщане. Както и писмото, което дължеше на Хенриета и Стюарт. Всичко беше предвидено за днес, но времето просто нямаше да стигне. Вече никога времето не беше достатъчно.

Когато пристигна у Кетрин, тя се почувства засрамена за мислите, споходили я по-рано. Масата за чай беше подредена. В центъра й върху увит в шарена хартия пакет стоеше малка, украсена торта.

— Честит рожден ден, мамо — изпя Кетрин. Тя друсаше Мейн в ръцете си и той гъргореше неразбираема поредица от звуци.

— Казва „Честит рожден ден, бабо“ — обясни Кетрин.

Елизабет беше забравила напълно, че е датата на нейния рожден ден. Беше дълбоко трогната от изненадващото празнично посрещане от страна на Кетрин.

И от очарователната рисунка с молив, която беше подаръкът й от Мейн.

Тя гордо го показа на Джо същата вечер, когато той пристигна с Виктория за урока по танци. Джо също й беше приготвил подарък.

— Ще трябва да изчакаш, докато си тръгнем — каза той. Елизабет обеща да го стори, но очите й непрекъснато се насочваха към голямата кутия по време на разговора им. Любопитството и нетърпението й бяха като на дете. Джо допълнително ги раздразваше със спомени за отдавна минали рождени дни, когато той беше преравял къщата, опитвайки се да открие подаръците й предварително.

— Вината е твоя, Джо — каза Елизабет. — Ти ме караш да се чувствам отново като дете. Не съм никаква баба, когато ти си наоколо.

След като децата се върнаха, след като разказаха вълнуващите моменти през вечерта — госпожата се била подхлъзнала и паднала, демонстрирайки промяната на посоката на движение при танцуването на валс — след сладките и млякото „Свети Михаил“ удари десет и стана време малката щастлива групичка да се раздели. Елизабет се чувстваше объркана. Тя не искаше да се прекъсва приятното усещане за близост.

— Честит рожден ден, Лизи — каза й Джо на тръгване.

— Благодаря ти, Джо. — Елизабет го прегърна и целуна импулсивно.

Лицето на Джо светна от удоволствие.

— Благодаря ти, миличка — каза той.

След като файтонът отпътува, Елизабет се втурна към работния кабинет и загадъчния голям пакет от Джо.

— Помогни ми да развържа тази панделка, Трад. Колко е вълнуващо! Много обичам подаръци.

Трад неочаквано заупорства.

— Аз също имам подарък за теб, мамо. Няма защо да бързаш толкова с този от г-н Симмънс.

Елизабет зяпна. „Сигурно проявява ревност, помисли си тя. Колко абсурдно. И дразнещо.“

— Колкото повече подаръци, толкова по-добре, скъпи. Покажи го. Сигурна съм, че много ще ми хареса.

— Ще трябва да почакаме, мамо. Всъщност от мен е половината подарък. Другата половина е от Хари. Той скоро ще го донесе.

Едва беше произнесъл тези думи, когато се разнесе почукване на вратата. Трад се втурна да я отвори.

Хари донесе не само подарък, но и бутилка шампанско, и някаква екзотична смесица от бишкоти, яйчен крем и желирани кайсии, която идентифицира като френска торта за рожден ден.

— Ще си мислим, че сме на върха на Айфеловата кула. Следващата година тя ще празнува десетгодишнина; можем да си представим, че сме там и взимаме участие в две тържества.

Елизабет се намръщи. Хари й беше обещал да не развива приключенските си планове пред впечатлителната натура на Трад. Изглежда, нарушаваше обещанието си.

Подаръкът потвърди подозрението й. Двойно опакованите кутии съдържаха прожекционен апарат и колекция диапозитиви от всички световни столици.

— Изкушение, Бес. Твърде много си жена, за да му устоиш. Представи си ни в Рим, Будапеща, Константинопол, Банкок. Само си представи, че наистина стоиш в центъра на тези диапозитиви — на улиците и пазарите — с цветовете, миризмите, вкусовете и звуците на това, което виждаш сега.

Вниманието на Трад беше погълнато от оптичния апарат. Очите му бяха скрити от маската за прожектиране, поради което не забеляза гнева на майка си.

Хари го забеляза и това го разтревожи. Може би беше отишъл твърде далеч в желанието си по-скоро да убеди Елизабет да тръгне с него. След като Трад се изкачи бавно и тежко по стълбите към спалнята си, той коригира поведението си. Извини й се със сериозност, рядко проявяваща се при него, която винаги разпръскваше яда й. После пренебрегна протестите й и я взе в ръцете си, за да разпали страстта, по-силна от негодуванието й.

Не беше в силите й да устои на атаката му. Все пак, след като беше задоволена и сияеше от любенето, тя събра достатъчно остатъци от яда си, за да го укори и принуди да приеме сделката, нагласена от нея.

— Ще трябва да ме оставиш сама за няколко седмици, Хари. Имам нужда да размисля. Не е честно спрямо който и да е от нас да насилваме така нещата. Трябва да взема едно окончателно решение — веднъж и завинаги. Но не мога да го сторя, ако нямам време за размисъл. Ако наистина ме обичаш, трябва да ми дадеш възможност да реша.

Внезапният гняв на Хари я уплаши така, както нейния го беше разтревожил по-рано.

— Няма да приема да бъда разиграван по този начин, Бес. Достатъчно демонстрирах грижа към теб в продължение на седмици, докато ме молеше за време за мислене. Ако си тръгна още веднъж, повече няма да се върна.

— Заплахите само ме ядосват допълнително, Хари. Няма да търпя принуда. Върви си и бъде проклет.

Той я дръпна към себе си и допирът до него я омаломощи.

— Прекрасна ми Бес — промърмори той, — не постъпвай така с нас. Не ме отблъсквай дотам, откъдето няма връщане.

В крайна сметка той прие условията й: да замине някъде до след Коледа, за малко повече от месец. При завръщането му тя трябваше да е взела решение.

— Началото на Нова година, Бес, и краят на едно столетие. Ще отплаваме на първи януари 1899 г. и ще посрещнем двадесетия век на път.

„Той знае колко много ще ми липсва и е убеден, че няма да мога да живея отделена от него. Чудя се дали е прав.“ Стаята вдъхваше ужасно усещане за студ сега, когато Хари си беше тръгнал. Тя прибави една цепеница към загасващия огън и отново се зае с отварянето на подаръка от Джо.

Беше хартия за писма — луксозен топ с цвета на сметана. Отначало Елизабет не схвана идеята на Джо. Хартията, без съмнение, беше елегантна, много по-хубава от всяка, която притежаваше. Но подаръкът беше много прозаичен — скучен и лишен от въображение. Изпита разочарование, както в детските си дни, когато получаваше топла фланелена нощница, надявайки се на хубава рокля. Полезно — да, но лишено от празничност.

После се вгледа по-добре в дискретно гравираните думи в горния край на всеки лист. Оказаха се не името и адресът й, както си мислеше. Напечатаното гласеше: „Фосфатна Компания Трад“.

— О, небеса! — пое си дъх тя и разкъса квадратния плик в капака на кутията.

На чисто бяла картичка беше написано „Честит рожден ден“ с почерка на Джо. Вътре беше оставен и документ за продажба, с който Джо й прехвърляше дяла си.

Елизабет беше сразена от подаръка. Не заради паричната му стойност. За нея тя беше голяма, но знаеше, че за Джо е незначителна. Значението, което се криеше зад подаръка, беше това, което я просълзи. Джо я даряваше с независимост. Не само доходите й щяха да нараснат, но нямаше и да се притеснява от желанието си да управлява сама, без да се консултира с него.

Джо не беше крил, че искаше да се грижи за нея, да прави неща за нея, да я направи зависима от него. А сега й беше предоставил възможността да живее, без да се нуждае от ничия помощ, най-малко — от неговата. Смая я щедростта и любовта, съдържащи се в жеста му.

Тя помнеше гневните обвинения на Хари, че го държи вързан на връвчица. Тя правеше същото и с Джо. „Но Джо не се противи, каза си бързо тя. Нашите петъчни вечери са му достатъчни, за да е щастлив.“

Знаеше, че се залъгва. Да, Джо беше щастлив в петъците. Но в седмицата имаше още шест дни. Той беше човек, изпитващ необходимост да се грижи за някого. Някой, който можеше да оцени чувствителността и грижовността му. Виктория обичаше баща си, но грижите му към нея считаше за съвсем естествени.

Тя се нуждаеше и от майка. Тя навлизаше в годините, когато в най-голяма степен се изискваше да бъде направлявана и уравновесявана; годините на удоволствието да се учи да бъде жена.

„Ако аз не се омъжа за Джо, той ще се ожени за някоя друга, мислеше Елизабет. Заради Виктория. И ще се грижи за съпругата си и ще бъде щастлив.“ Ревност ужили сърцето й. „Казах на Хари, че ще му съобщя решението си след Коледа. Така ще постъпя и с Джо. Дължа му го, дори и той да не ме помоли. Имам нужда само от време за размисъл. И малко сън.“ Тя затвори капака на камината и се дотътри до леглото си. „На следващия си рожден ден ще навърша четиридесет“, помисли си тя, точно преди да заспи. Мисълта за това я удиви и я уплаши не на шега.

62.

Въпреки твърдото си желание Елизабет имаше малко време за размисъл преди Коледа. Трад правеше живота й труден. Той беше по-настойчив дори от Хари, говорейки непрекъснато на Елизабет за досадната еднообразност на живота им, четейки й от книги за Европа, въртейки подчертано показно стария избелял глобус в работния кабинет и мечтаейки на глас за земи със странно звучащи названия. Той я прекъсваше по време на работа, дразнеше я, когато тя се опитваше да намери малко спокойствие, късаше сърцето й с жадуваното от него завръщане на Хари.

Самата Елизабет тъгуваше за Хари, не й беше необходимо Трад да предизвиква това у нея. Мислите й я караха да се изчервява и оставяха дълбоко, разрушаваща болка в тялото й.

Тя се хвърли с цялата си жар на приготовленията за Коледа. Така се отърваваше от тежки мисли и забравяше за необходимостта да вземе решение, което все й се изплъзваше. Цялата фамилия се събираше в къщата на рода Трад; церемонията беше се превърнала в ежегодна и никой не мислеше за други начини, по които би могъл да отпразнува Коледа. Елизабет обичаше събиранията, въпреки че изискваха седмици работа. Тя опаковаше подаръци, проверяваше запасите, мелеше подправки, печеше сладки и с нарастващо нетърпение украсяваше къщата.

Денят на Коледа не я разочарова. Камелиите и пойнсетиите в градината блестяха под лъчите на топлото слънце.

Чорапче за Мейн се присъедини към редичката върху полицата на камината в кабинета. Той беше озадачен, но доволен почти колкото по-възрастните членове на фамилията от нещата, скрити в издутите чорапчета. Стаята се тресеше от смях и викове на изненада, когато подаръците бяха измъквани оттам. В продължение на час всеки се забавляваше да бъде отново дете. Те наблюдаваха усмихнати, как за Мейн от пръста на чорапчето беше извадена мандарина. Той сбръчка комично носа си от острата миризма и всички се изкикотиха на повтарящата се сцена, в която и те бяха изпълнявали същата роля като деца. На обяд Мейн им изигра още един спектакъл, сблъсквайки се с първата си кълка от пиле. Това предизвика нови шумни спомени и нежни чувства.

След приключване на обяда Трад и братовчедите му излязоха в градината, откъдето гърмът на фишеци накара по-възрастните да затворят прозорците, въпреки че денят беше толкова топъл. Стюарт и Лорънс седнаха пред купа с осолени орехи и бутилка порто да обсъждат политика. Кетрин качи горе Мейн за следобедния му сън, а Елизабет с помощта на Хенриета подготви хола за очакваните гости.

— Елизабет — каза Хенриета, — защо не пуснеш Трад да дойде с нас в имението? Момчетата ще половуват и той ще може да застреля малко дивеч за тук. Сигурно днес сме излапали всичките ти запаси.

През ума на Елизабет проблесна спомена за летните месеци, когато къщата беше изцяло нейна. Тя стресна Хенриета с неочаквана прегръдка и целувка.

— Ти спасяваш живота ми — каза тя. — Трад ще хареса идеята, а и на мен тя ми се харесва.

— Честита Коледа! — извикаха гласове откъм верандата.

Елизабет изтича до стълбището.

— Качвайте се! — пропя тя към първата група гости. — Знаете пътя. Честита Коледа!

Когато рано падащият зимен мрак започна да се сгъстява, си тръгнаха последните от гостите. Фамилията остана за лека вечеря от студена шунка, пуйка и други вкуснотии. След това и те си тръгнаха, натоварени в сърито на Стюарт, крещейки коледни пожелания за сбогом.

Елизабет затвори вратата и сложи резето. Тишината на старата къща я обгърна в благодатта си. Тя отиде в библиотеката и се отпусна удобно във високия стол зад бюрото. В стаята беше твърде светло. Сподавяйки стона си, тя се изправи на подутите си крака и се придвижи из нея, като гасеше светлините. Огънят в камината даваше светлина, колкото й беше необходимо. Тя се върна на стола, събу обувките си и пъхна краката си в ъгъла на широката му седалка. Веждите й се сключиха. Коледа беше отминала — трябваше да реши какво да прави.

Стъпалата й пулсираха; щеше й се Хари да е там, за да ги разтрие. И други неща й се искаха. Тялото й реагира на мислите с надигащ се глад за наслади. „Престани, заповяда му тя, трябва да мисля.“ Дисциплинираният й мозък пое командването. „Ти си почти четиридесетгодишна, каза й той, а Хари е на тридесет и две.“ Познати аргументи се сблъскаха в главата й, примесени с потиснато сексуално желание. Хари беше най-вълнуващият мъж и най-вълнуващата личност, която познаваше. Не приличаше на никого другиго. Стръвта му към приключения, безгрижието му, хедонизмът му… я привличаха и плашеха. Ако тя тръгнеше с него, животът им би бил забележителен. Толкова дълго, колкото продължеше съвместно. Хари не беше от хората, даващи гаранции. Той беше порядъчен и грижовен; в никакъв случай нямаше да я изостави в някое отдалечено кътче на света. Но можеше да се умори от нея и да я изпрати у дома. Тя се опита да избегне мисълта, че вероятността беше неизбежна, без значение какво казваше той.

„Не ме е грижа — каза си Елизабет. — Не мога да го оставя да си отиде сега. Прекалено силно боли. Ако ме напусне по-късно, тогава нека ме боли. Но не сега.“

А възможно беше и никога да не се умори от нея. Все пак беше се върнал от Куба. Никога не го бил правил преди. Той щеше да се ожени за нея.

„Всъщност какво от това, че съм по-стара? Мога да спазвам диета, да се поддържам слаба, да пазя здравето си.“

Щяха да живеят бедно — парите, които вестникът би плащал за статиите му от местата, където щяха да отидат, нямаше да са много. Това нямаше значение. Елизабет беше прекарала целия си живот в бедност. Непрестанна грижа, с която се беше научила да се справя.

Да, щеше да бъде невероятен хазарт да се омъжи за него и да отплава далеч от всичко, което познаваше. Но представителите на рода Трад винаги са били смели. Винаги беше съжалявала, че като дама нямаше възможност да извърши толкова много неща, които й се искаха. Дори и да се повози на шейна, когато беше дете. Същата година Стюарт се научи да се придвижва из тръбите, за да може да гледа реката по време на дъждовна буря. А от нея се искаше да се научи да бродира. Момчетата и мъжете ходеха на лов, на риболов, плаваха. Момичетата и жените носеха корсети и подреждаха цветя. Тя беше не по-малко Трад от Пинкни и Стюарт. Не по-малко дива по сърце. Хари забеляза това и го насърчаваше. Той й беше разкрил усещането от пясъка между пръстите на краката й, от лунната светлина и водата, хлъзгаща се по голото й тяло. Той искаше да й даде още повече — целия свят, нов живот: далеч от вододелите на Ашли и Купър, от даването на пример, от задълженията й на баба, от приемането на гости във вторниците до края на живота й, от битието й на чарлстънска дама. Даваше й се шанс да стане личност от неопределена марка, скитник, търсач на приключения.

„Виж Неапол и умри… от умора и глад“, помисли си тя. Засмя се високо. Звукът я стресна. Нямаше да има тихи стаи в живота на един търсач на приключения. Предизвикателства, вълнения, тръпката, която изпитваше, когато Хари беше наблизо, безкрайните й изненади от самата себе си — физически и психически; препълнена чаша живот, вечно свързан с промяна, движение, освобождаване от стари кожи. В багажа й нямаше да има място за миналото. Те сами щели да си изградят нови традиции, нямали нужда от старите, бе казал той.

Дали всъщност се нуждаеше от тях? Тя се огледа наоколо във високата, притъмняла стая. Колцина ли от рода Трад са седели тук, където тя седеше сега, и огънят им е догарял в камината? В съзнанието й изплува Кетрин, боядисваща дрехите на изрязаните в старото дърво танцуващи нимфи; самата тя, опитваща се да имитира танца им и чупейки мастилницата на баща си. Може би сестрата на баща й е носела своя мечта, вдъхновена от същите танцьорки, а преди нея същото да се е случило последователно на няколко мили момиченца. Те всичките бяха част от нея — Лизи-Елизабет-Бес. Последното й име нямаше значение — Лукас или Фицпатрик — тя щеше да си остане госпожица Трад от Чарлстън.

Дори ако станеше г-жа Симмънс с две „ем“? Това беше равносилно на по-голяма промяна, отколкото ако избягаше с Хари в Италия. Петте пресечки, отделящи „Броуд“ от „Уентуърт стрийт“ бяха по-широки от Атлантическия океан. На Чарлстън щеше да се наложи да се примири със сватбата й с Джо: на един Трад всичко беше позволено. Но за него нямаше да има прошка. Неодобрението щеше да бъде скрито под пластове безупречно държане и приятни маниери. Обидите щяха да бъдат толкова изкусно нанасяни, че формално едва ли щяха да могат да бъдат считани за такива. Те нямаше да я притесняват. При необходимост тя умееше да се бори със същото деликатно оръжие. Но Джо щеше да усети, интуицията му беше твърде силна. Отново щеше да бъде наранен от неизменната си позиция на отхвърлен. Не искаше да го подлага на подобно изпитание. Просто трябваше да си намерят нови приятели. Сред хората.

Смешно. Притесняваше се как да защити Джо, когато главната му грижа беше да защитава нея. Всеки един от тях се притесняваше за уязвимостта на другия. Не беше ли това най-солидната основа за съвместен живот? Не беше ли това същината на магията, съществувала между Пини и Люси? Беше толкова красиво! Може би същата магия щеше да се прояви при нея и Джо. Тя благоговееше пред дълбочината на чувствата му. Освен това той я познаваше така, както на Хари никога нямаше да се удаде, въпреки че също я обичаше. Заради Джо нямаше да се наложи да пази гръбнака си изправен или кръста си тънък; нямаше да се тревожи, че остарява.

Какъв разкош!

Имаше и други удобства. Можеше да изпрати Трад в който колеж пожелаеше, с обиколка на света след това, ако все още го искаше… Щеше да се наложи да приложи някои хитрини, за да промени малко вкусовете на Джо. В противен случай той щеше да продължи да й подарява прекалено натруфени неща като диамантената огърлица.

Тя се усмихна на приятно лукавата мисъл. Джо можеше да си вярва, че я познава от „а“ до „я“, но тя самата беше научила някои неща за себе си, които трябваше да му покаже. Щеше да бъде здравата изненадан.

О, боже! Споменът за тялото на Хари я накара да се изплаши от идеята да дели легло с Джо. Тя си спомни изхвръкналото му шкембе и тънките, прегънати под тежестта му крака. Кожата му щеше да е бяла като мляко. Беше и по-нисък от нея. Отблъскващо. Невъзможно.

Но имаше го и емоционалният момент, когато му призна за Лукас. Ръцете на Джо около кръста й бяха силни, а докосването до косата й — нежно. Той нямаше да я пришпорва. Без да му казва, той щеше да знае, че тя трябва да определи необходимото й време. Вече го знаеше. Винаги знаеше и винаги е знаел какво чувства тя. Когато ръцете му я бяха обвили, тя се чувстваше в безопасност. Когато я докосваше, тя се чувстваше обичана. А и тя го обичаше. По всички начини, освен плътския. Можеше ли от любовта да разцъфти страст? Тя си помисли за щастието, което му беше дарила с целувката си, спомни си за удоволствието, което беше изпитал при вида й. Това беше чудо — способността да правиш щастливо друго човешко същество. Какво щеше да означава тялото й за него?

Елизабет откри, че плаче, смазана от представата за невероятно високата стойност, която имаше тя в очите на такъв джентълмен като Джо Симмънс.

— Да — прошепна тя, — да, може би е възможно. Може би бих могла да го обичам по всички възможни начини. Най-скъпият ми Джо.

„Помисли — каза й разумът, — за теб ще се грижат като за новородено.“

Тя обърса очите си с ръкава и се спря на тази мисъл. Реши, че ще бъде нечестно. Джо щеше да я обвие в пашкул от богатство и удобства. Нямаше да иска нищо от нея, щеше да посвети живота си на нейното щастие. Но щеше също и да й позволява всяка свобода, просто защото я е пожелала. Ако станеше мързелива и доволна от живота, грешката щеше да е негова.

Мислите й отново се върнаха към Хари. Той никога нямаше да я затвори в ограничено пространство. Напротив — винаги я е подтиквал към все по-голяма волност, да опитва силата на крилата си.

Защо се задушаваше тогава? Нерви. Глупости. Тя разтърси глава, после пое дълбоко въздух, докато се проникна от спокойствието на тихата къща. Тишина. Затвори очите си и се потопи в нея, вдъхвайки празничния аромат на бор и кора от мандарина. Препускащите й мисли започнаха да се движат по-бавно, избледняха, изместени от осезаемата ведрина в старата, красива стая и в стария, красив град отвъд стените й. Камбаните на „Св. Михаил“ удариха за половин час. Последният тон продължи да трепти в неподвижния въздух.

„Мога ли да изоставя всичко това?“ — размишляваше Елизабет. Малкият свят, изтъкан от история и гордост, ценена грация и красота — още повече ценна сега, когато беше проявила уязвимостта си във всичко, освен в духа.

И нейният собствен дух. Можеше ли да го превие, за да се промени? Беше живяла сама повече от десет години — беше свикнала с това; харесваше й. Моментите на самота бяха горчиви, но спокойствието на усамотяването беше с несравнима сладост. Тя беше едно цяло, не половинка на някой друг, дори и това да беше „по-добрата половина“. Беше се сблъскала с трудности и ги беше преодоляла; беше научила силата си и способността си сама да избира своя път. Грешките, които правеше, бяха нейни грешки, и успехите, които постигаше, бяха нейни успехи.

Решението й не се изчерпваше с избор между Джо и Хари. Имаше и други противници — поколенията Трад срещу жената, която беше триумфирала в преодоляване на препятствията пред успеха в бизнеса.

„Все пак, коя съм аз? Лизи? Бес? Елизабет? Президент на компания? Госпожица Трад от чарлстънската фамилия Трад? Коя искам да бъда?“

Тя потрепери. Огънят беше загаснал. „Уморена съм — помисли тя, — и съм по-объркана в сравнение с началото. Нуждая се от сън.“

Светлина не й беше необходима, ако и стаята да беше тъмна. Знаеше я стъпка по стъпка. Докато отиваше към вратата, „Св. Михаил“ удари кръгъл час. От наблюдателницата в камбанарията викът на стража заплува под покривите, верандите и лющещите се стени на гордия стар град:

— Единадесет часът и всичко е наред!

— Но вероятно би могло да е и по-добре — каза Лизи-Елизабет-Бес. Тя постави съвсем внимателно отеклото си стъпало върху стълбището, за да се изкачи по него до студеното си, празно легло.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.